П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/4229/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В.,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року, прийняте у складі суду судді Юхтенко Л.Р. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації про відмову у продовженні ОСОБА_2 допомоги на проживання з 01.03.2024.
- зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації провести автоматичне продовження та виплату ОСОБА_2 допомоги на проживання ВПО відповідно до п. 13-1 Постанови Кабінету Міністрів України № 332 та законодавства України з 01.03.2024 як пенсіонеру, що отримує пенсію на території України, яка не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року, занесеною до протоколу підготовчого засідання, залучено до участі у справі в якості другого відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Управління соціальної ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності у позивача права на автоматичне продовження виплати допомоги на проживання ВПО з 01.03.2024 р. Апелянт вважає, що суд безпідставно ототожнив поняття «отримує пенсію» із фактичним її отриманням, тоді як положення п. 13-1 Порядку №332 не містить вимоги щодо обов`язкового фактичного отримання пенсійних виплат, натомість визначальним є факт призначення пенсії та її розмір. Апелянт звертає увагу, що позивач є особою пенсійного віку, якій призначено пенсію у розмірі, що не перевищує встановленого законодавством порогу, однак її невиплата зумовлена протиправними діями органу Пенсійного фонду України, що підтверджується судовим рішенням. 
Апелянт наголошує, що відповідачем не було належним чином доведено правомірність віднесення позивача до категорії осіб, визначених п. 13-4 Порядку №332, а також обґрунтованість розрахунку середньомісячного доходу, який покладено в основу відмови у призначенні допомоги. Крім того, апелянт вказує, що Управлінням соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації ані з листом від 27.05.2024, ані від 06.09.2024 на запит адвоката не надано копії рішення про відмову в автоматичному продовженні допомоги на проживання ВПО, а судом першої інстанції не було вирішено питання щодо з`ясування номеру та дати такого рішення.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач є внутрішньо-переміщеною особою, що не заперечується сторонами.
Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України в Нахімовському районі від 10.06.2013 р. № 1223 видану позивачу в тому, що він знаходиться на обліку в Нахимовській і отримує пенсію за віком при повному стажі, червень 2013 року у розмірі 2971,28 грн (а.с. 25).
Суд встановив, що на дату виникнення спірних правовідносин та на дату розгляду справи позивачу не виплачується пенсія за віком.
Так, у позовній заяві зазначено, що у 2021 році позивач звернувся до Пенсійного фонду України в м. Києві з метою стати на облік за фактичним місцем та просив поновити виплату пенсії, однак отримав відмову.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24.07.2024 по справі № 640/24555/21, яке набрало законної сили 22.10.2024 адміністративний позов позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо неналежного розгляду поданих позивачем заяв від 26.02.2021 про виплату пенсії або грошової допомоги та від 26.02.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути по суті подані ОСОБА_2 заяви від 26.02.2021 про виплату пенсії або грошової допомоги та від 26.02.2021, зареєстровану Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві 01.03.2021, з урахуванням висновків суду.
Суд встановив, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 25.09.2024 року «Про пенсійне забезпечення ОСОБА_2 » відмовлено позивачу в поновленні пенсії, оскільки при розгляді заяви від 26.02.2021 було встановлено, що гр. ОСОБА_2 не було виконано вимоги п. 1.1. Порядку, а саме: не надано заяву встановленого зразка щодо поновлення пенсії та реквізити карткового рахунку «Ощадбанк». 
Сторони не заперечують, що позивачу виплачувалась допомога на проживання внутрішньо переміщеним особам, відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 (далі - Порядок), що також підтверджено випискою по рахунку позивача.
Однак, виплата такої допомоги були припинена з 01.03.2024 року.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач через свого представника звернувся до Управління соціальної ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із запитом від 28.08.2024 року, на який отримав відповідь листом від 06.09.2024 року про те, що оскільки ОСОБА_2 досяг пенсійного віку, але на території України в нього немає пенсійних виплат, відповідно до Порядку в дохід враховується фактичний розмір доходу. Середньомісячний розмір доходу позивача складає 17761,05 грн. Враховуючи викладене та законодавчі норми Порядку, відповідача вважав, що права на продовження виплати допомоги з 01.03.2024 ОСОБА_2 не має.
Вважаючи відмову у продовженні допомоги на проживання з 01.03.2024 року протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач станом на 01.03.2024 року досяг пенсійного віку, продовжував працювати, але пенсію не отримував, при цьому середньомісячний розмір доходу позивача перевищував чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у продовженні/призначенні позивачу допомоги на проживання з 01.03.2024 року.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. 1 ст. 4 цього Закону, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (ч. 2 ст. 7 цього Закону).
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі – Порядок № 332).
Відповідно до п. 1 Порядку № 332, цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - допомога).
Допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.
Згідно з п. 2 Порядку № 332 з 1 серпня 2023 р. допомога призначається на шість місяців внутрішньо переміщеній особі, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця внутрішньо переміщеній особі або уповноваженій особі на внутрішньо переміщену особу у випадку недієздатності отримувача або дитину (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;для інших осіб - 2000 гривень.
Допомога призначається на кожну внутрішньо переміщену особу (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.
З 1 листопада 2023 р. допомога призначається на шість місяців на сім`ю, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця одному з членів сім`ї (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;для інших осіб - 2000 гривень. (п. 3 Порядку).
Відповідно до п. 13-1 Порядку № 332 в редакції чинної на дату виникнення спірних правовідносин, виплата допомоги продовжується на другий шестимісячний період автоматично, зокрема особам, які втратили працездатність, зокрема які досягли пенсійного віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, та отримують пенсію, розмір якої не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги;
У разі коли особі не було продовжено виплату допомоги автоматично, але вона належить до категорій осіб, визначених абзацами другим - четвертим цього пункту, їй може бути призначено допомогу за заявою.
Відповідно до п. 13-4 Порядку № 332 виплата допомоги призначається на другий шестимісячний період на підставі подання заяви на призначення допомоги, зокрема особам, які втратили працездатність, але не мають права на пенсійну виплату та/або отримують державну соціальну допомогу відповідно до Закону України “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю” або Закону України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю” (крім осіб з інвалідністю I та II групи), якщо середньомісячний сукупний дохід на одного отримувача в такій сім`ї протягом тримісячного періоду, за який враховуються доходи на момент продовження виплати допомоги, не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги.
Сукупний аналіз наведених норм права доводить, що Порядок № 332 передбачає чіткій та вичерпаний перелік випадків автоматичного продовження виплати допомоги та чіткій та вичерпаний перелік, коли така допомога призначається на другий шестимісячний період на підставі подання заяви на призначення допомоги.
Позивач наполягає на тому, що він мав право на автоматичне продовження допомоги, оскільки фактично виплата пенсії була зупинена внаслідок порушень з боку Пенсійного фонду, позивач вважає, що його статус як пенсіонера залишається чинним, пенсія призначена в розмірі 2971,28 грн, проте з вини органу пенсійного фонду не виплачується фактично, та відповідно не перераховувалась з моменту призначення, а відтак її розмір залишається незмінним.
Надаючи оцінку доводам та запереченням сторін з порушеного питання, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.
Окрему увагу у Порядку № 332 приділено особам, які досягли пенсійного віку.
Зокрема Порядком № 332 висунуто дотримання таких вимог для автоматичного продовження доплати:
особа має досягти пенсійного віку та 
особа має отримувати пенсію не більше відповідного розміру: розмір якої не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня відповідного календарного року.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач станом на 01.03.2024 року досяг пенсійного віку, продовжував працювати, але пенсію не отримував.
Фактичні обставини даної справи свідчать, що виплата пенсії позивача була фактично припинена після його переміщення з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим до міста Києва щонайменше з 2015 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24.07.2024 по справі № 640/24555/21, на яке посилається апелянт, було встановлено виключно факт неналежного розгляду заяв позивача, водночас судом не констатовано протиправність припинення виплати позивачу пенсії, про яку зазначає апелянт.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що розмір пенсійних виплат не є сталим, щорічно збільшується внаслідок прийняття законів України «Про Державний бюджет України на відповідний рік», індексується щорічно відповідно до закону, періодично перераховується для працюючих пенсіонерів внаслідок збільшення страхового стажу та зміни розмірів заробітної плати тощо.
Таким чином, твердження апелянта, що якщо пенсія була призначена у 2013 році в розмірі 2971,28 грн., то її розмір залишається сталим станом на 01 березня 2024 року ґрунтуються на помилковому розумінні норм матеріального права.
У межах спірних правовідносин, на переконання колегії суддів, визначальним для вирішення питання про правомірності відмови в автоматичному продовженні позивачу виплат пенсії є не стільки факт призначення позивачу пенсії за віком та подальше фактичне припинення її виплати, а можливість встановити розмір пенсійних виплат, що належать до виплати позивачу, та розмір яких не повинен перевищувати чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня відповідного календарного року.
Зазначені вище приписи п. 13-1 Порядку № 332 могли б бути застосовані у межах спірних правовідносин, у разі поновлення виплати пенсії позивача, її перерахунку та встановлення її розміру станом на 01.03.2024 року, водночас у межах спірних правовідносин таких обставин не вбачається.
З урахуванням викладеного, відповідачем у межах спірних правовідносин було правомірно застосовано приписи п. 13-4 Порядку № 332, відповідно до яких виплата допомоги призначається на другий шестимісячний період на підставі подання заяви на призначення допомоги: особам, які втратили працездатність, але не мають права на пенсійну виплату та/або отримують державну соціальну допомогу відповідно до Закону України “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю” або Закону України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю” (крім осіб з інвалідністю I та II групи), якщо середньомісячний сукупний дохід на одного отримувача в такій сім`ї протягом тримісячного періоду, за який враховуються доходи на момент продовження виплати допомоги, не перевищує чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня року, в якому приймається рішення про призначення допомоги.
Враховуючи, що середньомісячний розмір доходу позивача складав 17761,05 грн, що перевищує чотири розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на 1 січня 2024 року (9444 грн), колегія суддів вважає, що рішення Управління соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про відмову у продовженні ОСОБА_2 допомоги на проживання з 01.03.2024 року є правомірним.
Щодо посилань апелянта, що Управлінням соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації ані з листом від 27.05.2024, ані від 06.09.2024 на запит адвоката не надано копії рішення про відмову в автоматичному продовженні допомоги на проживання ВПО, а судом першої інстанції не було вирішено питання щодо з`ясування номеру та дати такого рішення, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року витребувано від Управління соціальної ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, належним чином засвідчену копію рішення про автоматичну відмову в продовженні виплати допомоги на проживання ВПО/скріншот програмного забезпечення Єдиної інформаційної системи соціальної сфери про автоматичну відмову та документи на підставі яких таку відмову було прийнято.
Натомість, з наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається, що як повідомлено відповідачем, програмні засоби Єдиної інформаційної системи соціальної сфери технічно не дають можливості сформувати та роздрукувати повідомлення про автоматичну відмову або призначення, рішення про відмову надано листом від 27.05.2024 р. № 108/260-8927, а тому надати належним чином засвідчені копії матеріалів та рішення про відмову Управління не має технічної можливості.
За таких обставин, оскільки лист від 27.05.2024 р. № 108/260-8927, який містить підстави для відмови позивачу у продовженні виплати допомоги на проживання ВПО, наявний в матеріалах справи, а інших доказів відповідач надати не має можливості, про що повідомлено суд, колегія суддів вбачає відсутність правових підстав стверджувати як про порушення судом першої інстанції принципу офіційного з`ясування обставин справи, такі і про наявність правових підстав для повторного витребування таких документів судом апеляційної інстанції. 
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шкуропацької Марини Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціальної та ветеранської політики Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька