ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/645/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/4000/25 Категорія: 304060000 	Кондрацька Н. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:
суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді	Василенко Л. І., Сіренко Ю.В.  	
секретар 	Любченко Т.М.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Семенова Євгенія Олексійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.09.2025 (повний текст складено 26.09.2025, суддя в суді першої інстанції Кондрацька Н. М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: Перша черкаська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

у травні 2025 позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір від 11.08.2020 про розірвання договору довічного утримання від 03.12.2009, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної контори. Судові витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача на користь позивача.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 03.12.2009 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори, реєстраційний номер 4-3007. За вказаним договором у власність позивача перейшла квартира АДРЕСА_1 .
11.08.2020 державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори посвідчений договір, реєстраційний номер 1-2379 про розірвання договору довічного утримання від 03.12.2009.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка є відумерлою внаслідок відсутності спадкоємців за заповітом і за законом. Факт відумерлості спадщини встановлений рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.11.2024 у справі № 711/5533/24, за яким квартиру передано в комунальну власність Черкаської міської ради.
Позивач зазначив, що договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини та на вимогу набувача.
Інших способів розірвання договору довічного утримання цивільний кодекс не передбачає, тому в державного нотаріуса не було правових підстав посвідчувати договір від 11.08.2020 про розірвання договору довічного утримання.
Оскільки відумерла спадщина (квартира АДРЕСА_1 ) повинна переходити у власність територіальної громади за місцезнаходженням майна, позивач звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання правочину недійсним. 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.09.2025 позовні вимоги залишено без задоволення.
Рішення суду обґрунтовано тим, що укладаючи договір довічного утримання від 03.12.2009, сторони самі передбачили, що він може бути розірваний за угодою сторін, а у випадках невиконання його умов у порядку, передбаченому чинним законодавством. Договір довічного утримання був розірваний сторонами за спільною згодою і не на вимогу набувача. Застережень, визначених у ч. 1 ст. 755 ЦК України оскаржуваний договір від 11.08.2020 про розірвання договору довічного утримання не містить, причини та підстави укладання такого договору в ньому не зазначено, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Семенов Є. О. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.09.2025, як незаконне, необґрунтоване та ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що припинення договору довічного утримання шляхом його розірвання може відбутися за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини та на вимогу набувача.
Інших способів розірвання договору довічного утримання в тому числі за згодою сторін цивільним кодексом України не передбачено. Суд на вказану обставину належної уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про залишення позову без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від Черкаської міської ради вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду. 
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що 03.12.2009 був укладений нотаріально посвідчений договір, який зареєстрований у реєстрі № 4-3007, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у власність належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 . Сторони ствердили, що правочин не є фіктивним та удаваним, і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Зміст ст.ст. 234, 235 та 755 ЦК України сторонам роз`яснено. 
У договорі визначено, що цей договір може бути розірваним за угодою сторін, а у випадках невиконання його умов, відмови від добровільного розірвання однією з сторін або якщо сторони не дійдуть згоди, спори і розбіжності підлягають розгляду у порядку, передбаченому чинним законодавством України.
ОСОБА_4 03.12.2009 надана згода на укладання договору довічного утримання, яка нотаріально посвідчена державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Кам`янецьким В. В.
У договорі від 11.08.2020 про розірвання договору довічного утримання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначається, що сторони, розуміючи значення своїх дій, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, керуючись 626, 627, 651-654 ЦК України, виражаючи взаємне волевиявлення уклали цей договір про розірвання договору довічного утримання, посвідченого Першою черкаською державною нотаріальною конторою 03 грудня 2009 року за № 4-3007, по якому ОСОБА_2 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Ствердили, що даний правочин не є фіктивним та удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Зміст ст.ст. 234, 235 ЦК України їм роз`яснено.
Розірвання договору довічного утримання вчиняється відповідно до заяви дружини ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , про згоду на розірвання договору довічного утримання, справжність підпису на якій засвідчена Починок Ю. В., державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори 11.08.2020 за реєстровим № 1-2378.
В пункті 5 договору ОСОБА_1 ствердив, що розірвання договору довічного утримання здійснюється ним без будь-яких погроз чи насильства, як фізичного так морального, гарантував, що на момент розірвання договору вищезазначена квартира н перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, не встановлені сервітути, тобто право на користування цим житлом членів її сім`ї (в тому числі малолітніх т неповнолітніх дітей, та непрацездатних громадян), не обтяжено, вона не заставлена, податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами (у тому числі за договорами оренди (найму), шлюбного договору (контракту), інших), як юридична адреса вона не використовується.
Договір посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстрований у реєстрі № 1-2379.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.11.2023, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 16.05.2025 у справі № 711/3901/22 позовну заяву ОСОБА_5 до Черкаської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю - залишено без задоволення.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.11.2024 у справі № 711/5533/24 заяву Черкаської міської ради про визнання спадщини відумерлою задоволено. Визнано спадщину, після померлого ОСОБА_2 відумерлою та передано квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність Черкаської міської територіальної громади в особі Черкаської міської ради.
3 Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 12.05.2025 № 426680752 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за Черкаською міською радою, відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/5533/24 від 29.11.2024.
Такими є фактичні обставини у справі, встановлені судом. Правовідносини, що склалися між сторонами, мають таке правове регулювання.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. 
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Пункт 3 ч. 3 ст. 3 ЦК України передбачає, що до загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору, що передбачає можливість вільно укладати договори, визначати їх зміст, партнерів та базується на домовленості між сторонами. 
Статтею 6 ЦК України врегульовано право сторін укладати договори, що не передбачені законом, або врегульовувати свої відносини поза межами законодавства, якщо це не суперечить загальним засадам права, а також дозволяє відступати від положень ЦКУ, якщо це прямо не заборонено законом чи не порушує суті відносин. Вказана стаття також встановлює принцип свободи договору та можливість сторін визначати умови своїх правовідносин, навіть якщо вони не прописані в кодексі, але не може суперечити його фундаментальним засадам. 
Отже, встановлений статтею 6 ЦК України принцип свободи договору дозволяє сторонам договору довічного утримання укласти угоду про його розірвання за спільною згодою. Це право реалізується через нотаріально посвідчений договір, що припиняє зобов`язання (ст. 651-654 ЦК України), повертаючи майно відчужувачу, якщо інше не встановлено сторонами. 
Умовами договору довічного утримання від 03.12.2009, що був укладений між сторонами у справі, а саме пунктом 15 (а.с. 69 зворотна сторона) визначено, що цей договір може бути розірваним за угодою сторін, а у випадках невиконання його умов, відмови від добровільного розірвання однією з сторін або якщо сторони не дійдуть згоди, спори і розбіжності підлягають розгляду у порядку, передбаченому чинним законодавством України.
Пункт 16 умов договору довічного утримання від 03.12.2009 (а.с. 69 зворотна сторона) визначає, що у випадках не передбачених даним договором сторони керуються чинним законодавством. Вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, що укладається сторонами, нотаріусом роз`яснено.
Таким чином, сам договір містить погоджену сторонами умову про можливість його розірвання за взаємною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 6 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:
1)на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 
2)на вимогу набувача.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що договір довічного утримання (догляду) є нерозривно пов`язаним із його сторонами. При цьому, цивільний закон надає останнім право заявляти в суді вимоги про дострокове розірвання договору, тобто ініціювати розірвання довічного утримання (догляду) в суді можуть лише відчужувач або набувач. 
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Семенова Є. О. про те, що положення ст. 755 ЦК України виключають можливість розірвання договору довічного утримання за згодою сторін колегія суддів вважає помилковими і такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права, оскільки положення вказаної статті регулюються саме судовий порядок примусового розірвання договору у випадку спору між сторонами, коли одна із сторін не згідна з такою позицією іншої сторони правочину, а не забороняє добровільне припинення зобов`язання за взаємною згодою сторін та не обмежує диспозитивне право сторін на договірне припинення зобов`язання. 
Положеннями ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Сторони договору ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) досягли угоди щодо розірвання договору довічного утримання в добровільному порядку, що було передбачено п. 15 договору довічного утримання від 03.12.2009. Наслідком такої угоди стало укладення нотаріально посвідченого договору від 11.08.2020 про розірвання договору довічного утримання.
Вирішуючи спір, судом першої інстанції було обґрунтовано враховано, що укладення договору про розірвання договору довічного утримання від 11.08.2020 є формою реалізації сторонами принципу свободи договору та диспозитивності цивільних правовідносин і не суперечить вимогам чинного законодавства. При цьому, застережень, визначених у ч. 1 ст. 755 ЦК України оскаржуваний договір від 11.08.2020 не містить, причини або підстави укладення такого договору у ньому не зазначені. 
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_1 просив визнати договір про розірвання договору довічного утримання з тих підстав, що в державного нотаріуса не було правових підстав посвідчувати такий договір, оскільки його розірвання можливе лише в судовому порядку. Інших підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позивачем не зазначено. 
Визнання недійсним договору про розірвання договору довічного утримання за згодою сторін, посвідченого нотаріально, можливе, якщо правочин порушує вимоги закону, вчинений під впливом помилки, обману або не відображає реальної волі сторін (ст.ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України). 
Позивач має довести відсутність у сторін реального наміру розірвати договір, наявність фіктивності, помилки, обману або неналежного обсягу дієздатності в момент підписання.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
На дані обставини ОСОБА_1 ні в своїй позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не вказує, тому колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову через їх недоведеність позивачем.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 15.09.2025 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу представника позивача – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.09.2025 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, третя особа: Перша черкаська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 25.02.2026.

Суддя-доповідач   

Судді