ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 лютого 2026 року м. Житомир справа № 240/14537/25
категорія 106030200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Семенюка М.М., 
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 Міністерство оборони України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним дії Військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби без проведення остаточного розрахунку зі сплати належного грошового забезпечення, включаючи одноразову грошову допомоги при звільненні та компенсацію за неотримане речове майно.
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 38 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 17.03.2025 року по 24.04.2025 року включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на 38 днів затримки остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків нарахування та виплати остаточного розрахунку при звільненні на суми несвоєчасно виплачених грошових сум при остаточному розрахунку при звільненні за 38 (Тридцять вісім) днів затримки, а саме за період з 17.03.2025 року по 24.04.2025 року.
В обґрунтування позову зазначає, що позивач 17.03.2025, без проведення повного розрахунку по грошовому та речовому забезпеченні, був, як звільнений у запас, виключений зі списків Військової частини НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 ; Військова частина НОМЕР_1 , вплативши несвоєчасно належне грошове забезпечення 24.04.2025, не виплатила в порушення ст. 117 КЗпП України середній заробіток за затримку повного розрахунку та в порушення Закону № 2050-ІІІ компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
Відповідачі подали відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити в задоволенні позову оскільки Відповідно до рапорту позивача від 16.03.2025 за Вх. №117/1000-в, останній не мав претензій до командування, був поінформований, що розрахунок з ним буде здійснено після його виключення зі списків військової частини та надав згоду на виключення до проведення такого розрахунку. Таким чином, в діях військової частини НОМЕР_2 відсутня протиправність, адже наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 17.03.2025 №53 було видано із дотриманням вимог пункту 242 Положення №1153/2008, а саме наявності письмової згоди позивача. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби без проведення остаточного розрахунку, визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за 38 днів затримки повного розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню.
Щодо клопотання відповідачів про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, то вони є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Позивач відповіді на відзив не подав.
Проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, позивач проходив службу в військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 ; зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 17.03.2025 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, враховуючи згоду позивача, зазначену в рапорті від 16.03.2025, на виключення зі списків частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків; 24.04.2025 позивачу виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 101640,09 грн.
Не отримавши середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України від 20 грудня 1999 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Однак, ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення строків проведення розрахунків при звільненні військовослужбовців, а також наслідків такого порушення.
Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі, відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України, застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.
За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За такого правового врегулювання, передбаченого частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, яка спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, але не більш як за шість місяців.
Також, відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення № 1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, з аналізу наведених норм слідує, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем згоди на його виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, про що зазначив Верховний Суд, у пункті 47 постанови від 10 жовтня 2024 року у справі №420/1717/22. А у пунктах 51-52 постанови від 27 січня 2021 року у справі № 340/680/20 Верховним Судом наведено висновки, що застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати належної суми на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.
Зі змісту рапорту позивача вбачається: "Дійсним доповідаю, що відповідно до наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 12.03.2025 № 88, справи та посаду здав.
З вислугою років ознайомлений. Бесіди зі мною проведені. Претензій не маю.
Усвідомлений, що розрахунок зі мною відбудеться після виключення мене із списків військової частини га даю згоду на виключення із списків частини до проведення повного розрахунку. Зі складом за розміром грошового забезпечення за період проходження військової служби ознайомлений".
Отже, позивач надав згоду на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, що відповідає абз.3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008.
З огляду на те, що станом на день звільнення з військової служби позивач надав згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини, у відповідності до абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, відтак, відсутні підстави для зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за затримки розрахунку при звільненні.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції викладеній в пункті 55 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
Тож, беручи до уваги наведене правове регулювання, висновки Верховного Суду та встановлені у справі обставини, суд доходить висновку, що наявності згоди позивача на виключення його із списків особового складу до проведення з ним повного розрахунку при звільненні (про яку зазначено у рапорті про звільнення від 16.03.2025, подання якого позивач не заперечує) достатньо для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а тому суд відмовляє в задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 КАС України, суд
вирішив:
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_3 .) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_4 .), Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк