Справа № 145/2207/23
Провадження №2/145/40/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" квітня 2026 р. селище Тиврів 

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі: 
головуючого судді Копилової Л.В.,
за участю секретаря Мигдальської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Тиврівська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Людмила Станіславівна, 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.
Обгрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що 28 вересня 1983 року між його матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. В період перебування у шлюбі ними було побудовано будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . Спільних дітей у них не було. Від попередніх шлюбів у подружжя є сини: він у ОСОБА_5 та відповідач у ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла. За життя вона заповіту не залишила, після її смерті заяви про прийняття спадщини подали її чоловік ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_4 . Вони прийняли спадщину оскільки проживали разом з померлою на час відкриття спадщини, однак не здійснили оформлення своїх спадкових прав. Він, як рідний син померлої претендує на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку та господарських будівель і споруд з частки нерухомого майна належного його померлій матері. Фактично частка у спільному сумісному майні подружжя не виділялася. 13 жовтня 2007 року державним нотаріусом на його ім`я та на той час чоловіка померлої матері ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину померлої за законом на частку майна, а саме – грошовий вклад з належними відсотками і компенсаціями, який зберігався у Вінницькій філії Приватбанку. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. До дня своєї смерті померлий був зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні разом з ним, він і здійснював його поховання. За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив, а після його смерті залишилася спадщина у вигляді спірного житлового будинку. Спадщину за законом після смерті вітчима ОСОБА_4 , позивач прийняв подавши відповідну заяву приватному нотаріусу. Однак нотаріус відмовив йому у видачі відповідного свідоцтва на частку спадкового майна, так як він не є рідним сином померлого, а щодо частки в спільному сумісному майні подружжя, яка належала його матері у зв`язку з відсутністю документу, який підтверджує право власності матері на вказану частку.
З урахуванням уточнених вимог в редакції позовної заяви від 10 листопада 2025 року, просить суд:
визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок № НОМЕР_1 від 13 жовтня 1987 року, виданого виконкомом Сутисківської селищної Ради та зареєстрованого в реєстрі Вінницьким обласним об`єднанням бюро технічної інвентаризації 19 жовтня 1988 року в реєстраційній книзі № 6 за реєстром №1090; 
внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_2 25 квітня 2023 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Л.С., яке зареєстроване в реєстрі за № 765, спадкова справа № 180/2020, зазначивши, що частка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у спадщині після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає ; 
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 67336361 від 25 квітня 2023 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських споруд і будівель в АДРЕСА_1 , та припинити право власності за ОСОБА_2 ; 
стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору і витрати на правову допомогу.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи.
При розгляді справи позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, наведених в уточненій позовній заяві.
Представник відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав, посилаючись на недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки батько відповідача був одноосібним власником спірного домоволодіння, тому просив відмовити в їх задоволенні.
Представник третьої особи - Тиврівської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Зданевич С.А. надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність.
Третя особа - приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Л.С. на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку.
Допитані судом свідки ОСОБА_8  та ОСОБА_9  пояснили, що вони з 1960-1970 х років проживають в АДРЕСА_2 , по-сусідству з сім`єю ОСОБА_10 . З 1980 року по-сусідству з ними почали проживати ОСОБА_10 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Вони самостійно купили старенький будинок і спільно своєю працею перебудовували в новий. Разом з ними проживав син ОСОБА_13 зі своєю сім`єю. Іншого сина ОСОБА_14 вони ніколи не бачили. ОСОБА_13 разом зі своєю дружиною доглядали батька після смерті матері, і після смерті батька проживали у вказаному будинку допоки не відбувся конфлікт з іншим сином і позивача не вигнали з батьківського будинку.
Свідок ОСОБА_9 також вказував на те, що він працював разом з батьком позивача на заводі, особисто своєю працею допомагав проводити будівельні роботи родині ОСОБА_10 , робив піднавіс, сходи до будинку.
Допитана судом свідок ОСОБА_15  пояснила суду, що з 1994 року проживає по-сусідству з мешканцями будинку АДРЕСА_1 . Їй відомо, що в цьому будинку проживали батьки позивача, сам позивач з дружиною та його донька з якою вона дружила. Батьки позивача померли раніше, а він з сім`єю залишилися там проживати. Його брата - відповідача у справі, вона там ніколи не бачила. Однак кому саме належав сусідський будинок, хто його купував чи будував вона не знає.
Суд заслухавши сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних обставин.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є сином ОСОБА_5 (а.с.23 том №І).
Зі свідоцтва про укладення шлюбу від 28 вересня 1983 року, виданого Сутисківської сільською радою Тиврівського району Вінницької області вбачається, що мати позивача ОСОБА_16 та ОСОБА_4 цього ж дня зареєстрували шлюб. (а.с.15 том №І ).
На підставі свідоцтва № 1217 виданого 13 жовтня 1987 року ОСОБА_17 на праві особистої власності як голові службового двору належало домоволодіння в АДРЕСА_1 (а.с.16-21 том №І).
З довідки Сутисківської селищної ради № 47 від 28 листопада 2023 року вбачається, що відповідно до Книги реєстрації громадян, яким безкоштовно передано земельні ділянки у приватну власність по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 передано на підставі рішення 16 сесії 21 скликання Сутисківської селищної ради від 17 грудня 1993 року для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0,1500 га, державний акт на право власності не виготовлявся (а.с.92 том №І).
Згідно довідки Сутисківської селищної ради № 1049 від 27 листопада 2023 року ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 з 26 грудня 1996 року по день видачі довідки.
Відповідно до довідки №1050 від 27 листопада 2023 року, ОСОБА_1 дійсно проживав разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за вищевказаною адресою і здійснював за ними догляд до дня їх смерті (а.с.219-220 том №ІІ).
Згідно свідоцтва про смерть мати позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22 том №І). 
Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.30 том №І).
Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Сутисківської селищної ради від 20 вересня 2011 року, померлий ОСОБА_4 , проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 09 січня 1982 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним на день його смерті проживав і був зареєстрований ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 здійснював поховання ОСОБА_4 (а.с.32 том №І).
Згідно звіту про експертну оцінку від 11 листопада 2023 року, вартість жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 складає 110 000 грн. (а.с.42-50 том №І).
На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду також фотокартки із зображенням спірного будинку в АДРЕСА_1 , на яких він посилався і вказував про проведення ремонтних робіт, добудов спільними зусиллями його матері та ОСОБА_4 (а.с.93-102 том №І).
З копій матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що 13 жовтня 2007 року із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини звернувся ОСОБА_4 .
13 жовтня 2007 року із аналогічною заявою звернувся син померлої ОСОБА_1 .
13 жовтня 2007 року нотаріусом на ім`я чоловіка померлої ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на частку спадкового майна, яке складається із грошового вкладу з належними відсотками і компенсаціями.
Цього ж дня на ім`я сина померлої ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на частку спадкового майна, яке складається із грошового вкладу з належними відсотками і компенсаціями (а.с.134-217 том № І).
З копій матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що 16 листопада 2020 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Тиврівського районного нотаріального округу Смоляк Л.С., звернувся його син ОСОБА_2 (а.с.116-133 том №І).
05 березня 2021 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 звернувся його син – ОСОБА_1 (а.с.146 том №І). 
25 квітня 2023 року із заявою про прийняття спадщини у вигляді житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 (а.с.149-150 том №І).
25 квітня 2023 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Л.С. на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСК 382198 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з цілого жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 (а.с.174 том №І).
07 серпня 2023 року із заявою про прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки площею 5,4332 га на території Маловулизької сільської ради Тульчинського району Вінницької області, після смерті батька ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 (а.с.177 том №І).
07 серпня 2023 року приватним нотаріусом на підставі вищевказаної заяви видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я відповідача ОСОБА_1 (а.с.190 том №І).
09 листопада 2023 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у вигляді частки житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 (а.с.194 том №І ).
09 листопада 2023 року приватним нотаріусом на підставі вищевказаної заяви видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.217 том №І).
Постановою державного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори від 03 листопада 2023 року відмовлено позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , яка належала його матері ОСОБА_5 (а.с.35 том №І). 
Причиною відмови є відсутність документу, який підтверджує право власності матері на 1/ 2 частку домоволодіння.
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а в подальшому Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). 
Згідно Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). 
Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. 
Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.
Окрім іншого, порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 № 69.
Відповідно до пункту 20 Вказівок, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім`ї). Господарства, в яких після перетворення колгоспу в радгосп залишились лише непрацюючі пенсіонери за віком (бувші члени колгоспу), відносились до господарств колгоспників. Господарства пенсіонерів і учнів-стипендіатів, які не мали працюючих членів сім`ї, відносились до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносились до виходу на пенсію або стипендію. 
Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робітників або службовців, в залежності від виконуваної роботи.
Оскільки померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , як голова службового двору, тому відносився до категорії суспільної групи працівників (Службового двору), внаслідок чого спірний житловий будинок, який зареєстрований в період його перебування у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя - матері позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції чинній на момент укладення шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 
Як роз`яснено у постанові КЦС Верховного Суду від 08 квітня 2020 року (справа № 130/2319/17-ц), ст.ст. 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одно із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. 
Той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини.
Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Згідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України.
Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї.
Вчинення нотаріусом нотаріальних дій регламентуються законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Ст.ст. 34, 66 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що видача свідоцтв про право на спадщину відноситься до повноважень нотаріусів; у встановлений законом строк для оформлення спадкової маси, до складу якої входить нерухоме майно, спадкоємці зобов`язані звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та з пакетом документів, які підтверджують такі факти: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, надавши свідоцтво про смерть спадкодавця, документи, що підтверджують родинні зв`язки з померлим, та правовстановлюючі документи на спадкове майно, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
У постанові Верховного Суду у складі ОП КЦС від 04 листопада 2024 року у справі №504/3606/14-ц, Суд зауважує, що ЦК України передбачає два способи захисту прав спадкоємця, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1300 ЦК України) та «визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1301 ЦК України). Вибір способу захисту здійснює позивач.
Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо).
Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину.
Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним.
Смерть одного із спадкоємців, якому видано свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає захисту прав іншого спадкоємця шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.
У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18) КЦС навів аналогічний правовий висновок щодо застосування положень статей 1300 та 1301 ЦК України.
Верховний Суд вважає таким, що відповідає нормам закону викладений у зазначеній постанові висновок, що передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним.
У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.
Положеннями ст.ст. 316, 321 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ураховуючи наведені вище обставини, на підставі аналізу наданих сторонами доказів суд дійшов висновку про те, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя набула права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 ,  відповідно до закону, однак позивач ОСОБА_1 , який є її спадкоємцем за законом та прийняв спадщину не може оформити право власності на вказане спадкове майно у зв`язку з тим, що після смерті матері не було виділено її частку в спільному майні подружжя і іншого способу захисту спадкових прав позивач не має, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
У зв`язку із задоволенням позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп.
Згідно із ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
На підтвердження понесення витрат на правову допомогу при розгляді даної справи, позивачем ОСОБА_1 надано суду копію ордеру про надання правової допомоги, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, укладений договір про надання правової допомоги у даній справі з адвокатом Панасюком І.І. № 19/07/23 від 19 липня 2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 5 від 19 липня 2023 року, відповідно до якої позивач сплатив адвокату за надання правової допомоги грошову суму в розмірі 9 662 грн. 40 коп. та розрахунок вартості таких послуг на вказану суму (а.с.36-41 том №І).
Як зазначено вище, рішенням суду у даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, таким чином суд дійшов висновку, що з урахуванням поведінки сторін при розгляді справи, складності судової справи, оцінюючи співмірність витрат зі складністю цієї справи та ціною позову, відповідність наданих послуг їх за критерієм реальності, розумності їхнього розміру, беручи до уваги повне задоволення позову, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 9 662,40 грн.

Керуючись ст.ст.15,16,316,319,321,1216,1218,1223,1296 ЦК України, ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Тиврівська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Людмила Станіславівна, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок № НОМЕР_1 від 13 жовтня 1987 року, виданого виконкомом Сутисківської селищної Ради та зареєстрованого в реєстрі Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 19 жовтня 1988 року в реєстраційній книзі № 6 за реєстром №1090.
Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_2 25 квітня 2023 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Л.С., яке зареєстроване в реєстрі за № 765, спадкова справа № 180/2020, зазначивши, що частка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у спадщині після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає часток.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 67336361 від 25 квітня 2023 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських споруд і будівель в АДРЕСА_1 , та припинити право власності за ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок і витрати на правову допомогу в сумі 9 662 (дев`ять тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 16 квітня 2026 року.

Суддя         Копилова Л.  В.