ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/24910/25
категорія 106000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів і акту, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до військової частини військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати акт службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 2736 від 18.10.2024 “Про результати службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 ”;
- визнати протиправним та скасувати акт проведення розслідування нещасного випадку (форма HB-2) від 2025 року, складений комісією військової частини НОМЕР_1 за фактом смерті солдата ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 1290 від 12.05.2025 “Про результати розслідування за фактом смерті ОСОБА_2 ”;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 повторно провести розслідування смерті, що сталась з військовослужбовцем ОСОБА_2 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що син позивача ОСОБА_2 був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 09.04.2025. Смерть настала у КНП “Овруцька міська лікарня” під час проходження лікування. За результатами розслідування смерті її сина складено Акт проведення розслідування нещасного випадку (смерті), копія якого надана позивачу без дати та номера (форма НВ-2), на підставі якого був виданий наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 12.05.2025 № 1290 "Про результати розслідування за фактом смерті ОСОБА_2 " Відповідно до даних документів смерть її сина не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Однією з підстав такого рішення є витяг з наказу про результати службового розслідування командира військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2024 № 2736, у якому визначено вважати, що механік відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 , самовільно залишив військову частину та відсутній без поважних причин у районі зосередження взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 з 24.09.2024 по теперішній час. Крім того, підставою оскаржуваного рішення стало посилання на те, що смерть її сина згідно з довідкою про причину смерті настала внаслідок гепатоцелюлярної недостатноті III ступеня (клінічно), цирозу печінки змішаного генезу. З указаним рішенням позивач не погоджується вважає його неправомірним. 
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
15.11.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить у задоволенні позову відмовити. Вказує, що на підставі направлення № 7/2464 від 24.09.2024 солдат ОСОБА_2 24.09.2024 був направлений на медичний огляд військово-лікарською комісією в військову частину НОМЕР_4 з метою визначення придатності до військової служби на посаді механіка відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . З рапорту командира взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 майстра-сержанта ОСОБА_3 від 08.10.2024 № 30084 стало відомо, що механік відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 08.10.2024 не прибув з військово-лікарської комісії. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) № 2604 від 08.10.2024 призначено службове розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 . Під час проведення службового розслідування 10.10.2024 системою електронного документообігу командиру військової частини НОМЕР_4 був направлений запит від 10.10.2024 № 3674 з метою з`ясування факту проходження військово-лікарської комісії солдатом ОСОБА_2 та його можливе місцезнаходження. 15.10.2024 до військової частини НОМЕР_1 надійшла відповідь № 590/4312 з військової частини НОМЕР_4 , в якій зазначено, що солдат ОСОБА_2 з 24.09.2024 по теперішній час не прибув на медичний огляд військово-лікарської комісії при військовій частині НОМЕР_4 . З пояснень солдата ОСОБА_2 , які він надав 17.10.2024 у телефонному режимі, стало відомо, що він 24.09.2024 поїхав у місто Житомир для участі у засіданні апеляційного суду Житомирської області. Пізніше він планував приїхати до міста Павлоград для проходження військово-лікарської комісії у військовій частині НОМЕР_4 , але йому стало зле та 09.10.2024 він звернувся до свого сімейного лікаря в АДРЕСА_2 . Також у телефонній бесіді солдат ОСОБА_2 повідомив про відсутність з ним телефонного зв`язку, пояснивши це втратою свого мобільного телефону, який він тільки 17.10.2024 отримав з Донецької області поштою. Також 17.10.2024 солдат ОСОБА_2 надав фотокопії електронних направлень від сімейного лікаря від 09.10.2024 та консультації хірурга, інфекціоніста, від 10.10.2024 направлення на стаціонарне лікування загального напрямку та фотокопії результатів досліджень та аналізів з Комунального некомерційного підприємства “Овруцька міська лікарня”. У телефонному режимі було з`ясовано, що у військову частину НОМЕР_5 солдат ОСОБА_2 станом на 17.10.2024 не звертався. Відповідач зазначає, що у випадках, коли військовослужбовець потребує екстреної (невідкладної) медичної допомоги, він має право самостійно звернутися за медичною допомогою до найближчих закладів охорони здоров`я, в тому числі зателефонувавши до служби екстреної медичної допомоги за телефоном 103. При цьому військовослужбовець повинен повідомити медичним працівникам про те, що він перебуває на військовій службі у Збройних Силах України та доповісти безпосередньому командиру (начальнику). Проте під час службового розслідування ОСОБА_2 не надав підтверджуючих документів про те, що він відсутній у розташуванні військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні за екстреною медичною допомогою. Отже, надані позивачем електронні направлення сімейного лікаря на консультації та планову госпіталізацію не можуть бути прийнятті як доказ законності перебування ОСОБА_2 поза межами розташування військової частини у спірний період. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) “Про результати службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 ” від 18.10.2024 за № 2736 визначено вважати, що ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину та відсутній без поважних причин у районі зосередження взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 з 24.09.2024 по теперішній час. 04.01.2025 за ч. 5 ст. 407 КК України внесено відомості до ЄРДР за № 62025170030000069. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.01.2025 за № 7-РС ОСОБА_2 призупинена військова служба у Збройних Силах України з 04.01.2025. Також після отримання інформації про смерть ОСОБА_2 було призначено розслідування нещасного випадку, за наслідками проведеного якого комісією був складений акт за формою НВ-2 про те, що смерть солдата ОСОБА_2 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Це ж встановлено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 12.05.2025 за № 1290.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке. 
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_6 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 247 від 28.08.2023 солдата ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
24.09.2024 солдата ОСОБА_2 було направлено на медичний огляд до військово-лікарської комісії у військову частину НОМЕР_4 з метою визначення придатності до військової служби.
08.10.2024 стало відомо, що ОСОБА_2 не прибув з військово-лікарської комісії, призначено службове розслідування за цим фактом. Під час проведення розслідування надійшла відповідь № 590/4312 з військової частині НОМЕР_4 щодо факту надходження на медичний огляд військово-лікарською комісією солдата ОСОБА_2 , де зазначено, що останній з 24.09.2024 по теперішній час не прибув на медичний огляд військово-лікарської комісії при військовій частині НОМЕР_4 .
17.10.2024 в ході телефонного дзвінка ОСОБА_2 повідомив що 24.09.2024 поїхав у місто Житомир. 09.10.2024 йому стало погано і він звернувся до свого сімейного лікаря в АДРЕСА_2 . Надав фотокопії електронних направлень від сімейного лікаря від 09.10.2024 на консультації до хірурга, інфекціоніста, від 10.10.2024 на стаціонарне лікування загального напрямку та фотокопії результатів досліджень та аналізів з Комунального некомерційного підприємства “Овруцька міська лікарня”. Також повідомив що у військову частину НОМЕР_5 не звертався. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) “Про результати службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 ” від 18.10.2024 за № 2736 визначено вважати, що солдат ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину та відсутній без поважних причин у районі зосередження взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 з 24.09.2024 по теперішній час. 
Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава, 04.01.2025 за ч. 5 ст. 407 КК України внесено відомості до ЄРДР за № 62025170030000069.
За фактом смерті ОСОБА_2 була проведена процедура розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України. В ході розслідування був складений акт за формою НВ-2, відповідно до якого комісія встановила, що смерть солдата ОСОБА_2 , який вважається таким, який самовільно залишив військову частину з 24.09.2024, не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 12.05.2025 за № 1290 визначено вважати, що смерть солдата, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 з 17.10.2024, солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала 09.04.2025 в м. Овруч в інфекційному відділенні комунального некомерційного підприємства “Овруцька міська лікарня” внаслідок гепатоцелюлярної недостатності III ступеня (клінічно), цирозу печінки змішаного генезу. Смерть солдата ОСОБА_2 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Не погоджуючись з висновками актів службового розслідування та прийнятими на їх підставі наказами, позивач звернулася до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними та скасувати акт службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 2736 від 18.10.2024 “Про результати службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 ”.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Закон України від 24.03.1999 № 551-XIV, яким затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України.
У відповідності до положень статей 1,2 Закону № 551-ХІУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Згідно зі статтею 3 Закону № 551-ХIV військова дисципліна досягається шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців; умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку; своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення; чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання.
При цьому, в розрізі положень статті 4 Закону № 551-ХІУ військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
У силу вимог пунктів 83-86 Закону № 551-XIV на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
У той же час, підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України”, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371.
За змістом пункту 3 розділу II Порядку № 608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Згідно з пунктом 1 розділу III Порядку № 608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Відповідно до пункту 3 розділу III Порядку № 608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили.
Після підписання, акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1-2 розділу VI Порядку № 608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.18 № 260, грошове забезпечення не виплачується, у тому числі, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 2736 механік відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину та відсутній без поважних причин у районі зосередження взводу технічного забезпечення батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 з 24.09.2024 по теперішній час. 
Разом із тим, судом встановлено що ОСОБА_2 24.09.2024 був направлений на медичний огляд військово-лікарською комісією в військову частину НОМЕР_4 з метою визначення придатності до військової служби, що підтверджується направленням № 7/2464. Натомість ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_4 на медичний огляд військово-лікарською комісією не прибув. Відповідачем не заперечується, що син позивача ОСОБА_2 надав в ході службового розслідування довідки електронних направлень від сімейного лікаря від 09.10.2024 консультації хірурга, інфекціоніста, від 10.10.2024 про стаціонарне лікування загального напрямку та фотокопії результатів досліджень та аналізів з Комунального некомерційного підприємства “Овруцька міська лікарня”, які, на думку відповідача, не можуть бути прийнятті як доказ законності перебування ОСОБА_2 поза межами розташування військової частини у спірний період.
Суд звертає увагу, що згідно з пунктами 233, 234, 246, 247, 248, 254, 255, 259, 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу).
Збереження і зміцнення здоров`я військовослужбовців досягається шляхом: проведення командирами (начальниками) заходів, спрямованих на створення здорових умов служби і побуту; систематичного загартовування і фізичного розвитку; виконання санітарно-гігієнічних, протиепідемічних і лікувально-профілактичних заходів.
Основними лікувально-профілактичними заходами є диспансеризація, амбулаторне, стаціонарне і санаторно-курортне лікування військовослужбовців.
Диспансеризація включає медичний контроль за станом здоров`я особового складу, активне завчасне виявлення захворювань, вивчення умов служби і побуту військовослужбовців, виявлення факторів, які негативно впливають на їх здоров`я, проведення профілактичних і лікувально-оздоровчих заходів.
Медичний контроль за станом здоров`я військовослужбовців здійснюється шляхом проведення: щоденного медичного спостереження за ними у процесі бойової підготовки і в побуті; медичних оглядів; поглиблених і контрольних медичних обстежень.
Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини. Амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини. Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.
У медичному пункті військової частини проводиться 14-денне стаціонарне лікування хворих, а також військовослужбовців, направлених з лікувальних закладів (частин) на лікування та реабілітацію.
На стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються в порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я за висновком лікаря військової частини, а для надання допомоги у разі виникнення невідкладного стану за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. За необхідності, з огляду на стан здоров`я військовослужбовця, хворі доставляються до лікувальних закладів у супроводі медичного працівника (фельдшера, санітарного інструктора тощо).
Пунктом 58, 59 Статуту визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Згідно з пунктом 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, підпунктом "б" пункту 6.1 глави 6 розділу II Положення № 402 на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини та медичний огляд ВЛК позивач міг бути направлений прямим начальником командиром військової частини за висновком лікаря військової частини.
У разі отримання рапорту командир військової частини зобов`язаний розглянути і вирішити поставлені у ньому питання щодо проходження військовослужбовцем військової служби та надати військовослужбовцю відповідну відповідь.
Суд звертає увагу, що у разі необхідності надання особі екстреної медичної допомоги у відповідності до Закону України “Про екстрену медичну допомогу” кожен громадянин України та будь-яка інша особа мають право звернутися за отриманням екстреної медичної допомоги до найближчого відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги чи іншого закладу охорони здоров`я, який може забезпечити надання такої допомоги.
Разом із тим, статтею 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Отже, позивач мав право самостійно звернутись до державних або комунальних закладів охорони здоров`я задля отримання екстренної медичної допомоги, однак зобов`язаний був повідомити працівників медичного закладу, що проходить військову службу та доповісти про звернення безпосередньому командиру (начальнику).
Разом із цим, відсутні докази того, що ОСОБА_2 дотримався вказаних вимог.
Суд наголошує, що направлення військовослужбовця на медичний огляд ВЛК не звільняє його від статусу такого, що перебуває на службі, та не дає права на вільне пересування країною поза маршрутом, визначеним у приписному свідоцтві або направленні. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, лише під час перебування у розташуванні частини або в іншому місці роботи (служби) протягом робочого часу. Відхилення від встановленого маршруту до місця проведення ВЛК (поїздка до м. Житомира для участі у судовому засіданні та до м. Овруч) без дозволу відповідного командира є порушенням порядку проходження служби, що нівелює посилання позивача на поважність причин відсутності через стан здоров`я, про який командування не було поінформовано у встановленому статутом ЗСУпорядку.
Відповідача ОСОБА_2 повідомив про лікування тільки 17.10.2024, надаючи пояснення в телефонному режимі.
Отже, суд відхиляє доводи позивача щодо того, що в лікувальному закладі ОСОБА_2 вказано про необхідність проведення досліджень (аналізів) самостійно на платній основі в іншому медичному закладі, адже суд встановив, що ОСОБА_2 не прибув на медичний огляд військово-лікарської комісії в військову частину НОМЕР_4 взагалі. 
Також суд зазначає, що територіальним управлінням ДБР 04.01.2025 за ч. 5 ст. 407 КК України "Самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану" внесено відомості до ЄРДР за № 62025170030000069. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 07.01.2025 за № 7-РС ОСОБА_2 призупинена військова служба у Збройних Силах України з 04.01.2025.
Отже, самовільне залишення частини є встановленим та юридично доведеним фактом відсутності за місцем служби без поважних підстав, про який ОСОБА_2 знав, але не оскаржував його.
Суд вважає за необхідне розмежувати дати зміни правового статусу солдата ОСОБА_2 , що має значення для встановлення обставин виконання обов`язків військової служби. Так, зарахування військовослужбовця у розпорядження командира з 17.10.2024 було безпосереднім наслідком результатів службового розслідування за фактом його неприбуття з ВЛК та встановлення факту відсутності без поважних причин. Водночас, юридичний факт призупинення військової служби з 04.01.2025 (згідно з наказом від 07.01.2025 № 7-РС) пов`язаний із внесенням відомостей до ЄРДР за ч. 5 ст. 407 КК України. Така послідовність дій командування повністю відповідає вимогам законодавства, оскільки саме з моменту внесення відомостей про СЗЧ до ЄРДР закон пов`язує призупинення виплат та остаточне припинення виконання обов`язків служби, що в подальшому виключило можливість пов`язання його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , з виконанням військового обов`язку.
Суд бере до уваги зазначені позивачем у позові обставини, однак наголошує, що предметом як службового розслідування, так і спірного наказу відповідача є саме факт самовільного залишення військової частини позивачем, однак доказів на спростування такого факту/обставин і законності дій ОСОБА_2 позивачем не доведено.
З огляду на вищенаведене акт службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 2736 від 18.10.2024 “Про результати службового розслідування за фактом неприбуття з військово-лікарської комісії ОСОБА_2 ” прийнято правомірно, в межах та у спосіб визначений чинним законодавством України. Тому відсутні правові підстави для визнання протиправним та скасування спірного наказу.
Розглядаючи вимоги щодо скасування Акту проведення розслідування нещасного випадку (форма НВ-2), суд виходить з того, що згідно з Порядком № 656 нещасний випадок (смерть) визнається пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби лише у разі, якщо він стався під час безпосереднього виконання таких обов`язків. Тобто нещасний випадок (смерть) не визнається пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, якщо він стався в період самовільного залишення військової частини. Оскільки матеріалами справи (зокрема, даними ЄРДР за ч. 5 ст. 407 КК України та наказом про призупинення служби) підтверджено факт самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_2 з 24.09.2024, то його смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 , що настала внаслідок цирозу печінки в період призупинення військової служби, за законом не може бути пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Таким чином, висновок комісії про відсутність зв`язку смерті з виконанням обов`язків військової служби є правомірним незалежно від медичної причини смерті, оскільки факт перебування у СЗЧ є самостійною підставою для такого висновку згідно з нормами чинного законодавства.
Щодо інших позовних вимог, слід вказати про те, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також Конвенція).
Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 09.12.1994 № 18390/91) вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
У рішенні “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 06.09.2005) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграфу 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом із цим, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи приписи статті 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправними та скасування наказів і акту, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено:  16 березня 2026 р.

16.03.26