ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/864/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., за участю секретаря судового засідання Мельник І.В.,
розглянувши справу в порядку загального позовного провадження 
за позовом фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни, с. Грушово Тячівського району Закарпатської області
до відповідача-1 Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, м. Ужгород
та до відповідача-2 фізичної особи-підприємця Симодейко Віталія Михайловича, смт Тересва Тячівського району Закарпатської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Закарпатської обласної ради, м. Ужгород,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Комунального підприємства "Центральна районна аптека № 14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання "Фармація", м. Тячів Закарпатської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Акціонерне товариство "Прозорро. Продажі", м. Київ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 фізичної особи-підприємця Варганич Миколи Миколайовича, Закарпатська обл., Тячівський район, смт Тересва,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 фізичної особи-підприємця Онуфрій Ганни Антонівни, Закарпатська обл., Тячівський район, смт Тересва,
про визнання недійсним результату аукціону та договору оренди

За участю представників: 
позивача – Батрин С.В., адвокат, ордер серії АА №1606145 від 26.07.2025 - в режимі відеоконференції
відповідача-1 – Попов О.М., представник в порядку самопредставництва 
відповідача-2 - Романюк О.П., адвокат, ордер серії АО №1192373 від 02.09.2025 - в режимі відеоконференції
від третьої особи-1 – Сигидін О.І., представник в порядку самопредставництва
від третьої особи-2 – не з`явився
від третьої особи-3 – не з`явився
від третьої особи-4 – не з`явився
від третьої особи-5 – не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кадар Оксана Василівна звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради та до фізичної особи-підприємця Симодейко Віталія Михайловича, в якій просить суд визнати недійсними результати електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830, що відбувся 27.07.2022 щодо будівлі аптеки № 29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87 (протокол електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022) та визнати недійсним договір оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022, сторонами якого є Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради та фізична особа-підприємець Симодейко Віталій Михайлович, укладений щодо будівлі аптеки № 29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87, з усіма змінами, доповненнями та додатками.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/864/25 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.08.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи №907/864/25 здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначити на 03.09.2025 об 11:00 год., залучив Закарпатську обласну раду (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, код ЄДРПОУ 25435963), Комунальне підприємство "Центральна районна аптека № 14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання "Фармація" (90500, Закарпатська обл., Тячівський район, м. Тячів, вул. Леніна, буд. 28, код ЄДРПОУ 01977234) та Акціонерне товариство "Прозорро. Продажі" (01601, м.Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 22, код ЄДРПОУ 42068925) як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1, встановив учасникам справи строк для подання до суду заяв процесуального характеру. Також суд постановив відповідачам не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання надати суду відповіді на запитання позивача у формі заяви свідка, яка передбачена статтею 88 Господарського процесуального кодексу України та докази, що підтверджують відповідні обставини або обґрунтовану відмову від надання відповіді на поставлені запитання.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.09.2025 суд постановив відкласти підготовче засідання на 24.09.2025 о 10:00 год., з підстав наведених у ній.
23.09.2025 за вх.№ 02.3.1-02/8265/25 на адресу суду від представника Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 907/864/25 в частині вимоги про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022, мотивоване посиланням на пункт 2 частини 1 статті 175 та частину 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), а також на обставини, встановлені у постанові Закарпатського апеляційного суду від 11.03.2025 у справі № 307/4428/22.
24.09.2025 за вх.№ 02.3.1-02/8295/25 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшли заперечення представника фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни щодо клопотання відповідача-1 про закриття провадження у цій справі.
В підготовчих засіданнях 24.09.2025, 01.10.2025 та 22.10.2025 судом оголошувалися перерви.
В підготовчому засіданні 12.11.2025 за участю представників позивачки, відповідачів-1, -2 та третьої особи-1 судом постановлено протокольні ухвали, якими задоволено клопотання позивачки від 03.09.2025 про встановлення додаткового строку на опитування третіх осіб; відмовлено у задоволенні клопотання позивачки від 03.09.2025 про забезпечення опитування у справі та застосування заходів процесуального примусу щодо відповідачів.
Також, в підготовчому засіданні 12.11.2025 за участю представників позивачки, відповідачів-1, -2 та третьої особи-1 судом задоволено клопотання позивачки від 03.09.2025 про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2, а саме: фізичну особу-підприємця Варганич Миколу Миколайовича та фізичну особу-підприємця Онуфрій Ганну Антонівну, як суборендарів приміщення, передача якого Комунальною установою "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради в оренду фізичній особі-підприємцю Симодейку Віталію Михайловичу є предметом оскарження в даному судовому процесі та встановлено третім особам строк до 01.12.2025 для надання суду пояснень щодо позову або відзиву. Підготовче засідання відкладено на 03.12.2025 о 12:00 год.
03.12.2025 за вх.№ 02.3.1-02/10562/25 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання представника позивачки зі сформованими запитаннями для третіх осіб у порядку письмового опитування.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2025 судом задоволено клопотання позивачки про письмове опитування учасників справи, встановлено третім особам – Закарпатській обласній раді, фізичній особі-підприємцю Варганич Миколі Миколайовичу та фізичній особі-підприємцю Онуфрій Ганні Антонівні не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання надати суду відповіді на запитання позивача та відкладено підготовче засідання на 15.01.2026 о 10:00 год.
22.12.2025 за вх.№ 02.3.1-02/11150/25 на адресу суду надійшли відповіді на питання в порядку статті 90 ГПК України від фізичної особи-підприємця Варганича Миколи Миколайовича.
22.12.2025 за вх.№ 02.3.1-02/11152/25 на адресу суду надійшли відповіді на питання в порядку статті 90 ГПК України від фізичної особи-підприємця Онуфрій Ганни Антонівни.
15.01.2026 за вх.№ 02.3.1-02/277/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла відмова Закарпатської обласної ради від надання відповідей.
В підготовчому засіданні 15.01.2026 судом постановлено протокольну ухвалу, якою задоволено клопотання позивачки та відповідача-1 про відкладення судового засідання та відкладено підготовче засіданні на 04.02.2026 о 10:00 год.
В підготовчому засіданні 04.02.2026 присутні представники позивачки, відповідачів-1, -2 та третьої особи-1 повідомили суд про подання ними всіх заяв чи клопотання, а також наявних доказів та надали усні пояснення відповідно до яких не заперечили проти закриття підготовчого провадження.
За результатами підготовчого засідання 04.02.2025 за участю уповноважених представників позивачки, відповідачів-1, -2, та третьої особи-1 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 907/864/25, призначено справу до судового розгляду по суті на 05.03.2026 об 11:00 год.
В судовому засіданні 05.03.2026 оголошувалася перерва до 19.03.2026 о 10:30 год.
В судовому засіданні 19.03.2026 оголошувалася перерва до 25.03.2026 об 11:00 год.
В судове засідання від 25.03.2026 сторони з`явилися. Представник позивачки позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представники відповідачів-1, -2 проти позовних вимог заперечили з викладених у відзивах підстав. Представник третьої особи-1 також проти заявлених позовних вимог заперечив.
Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до статті 13 ГПК України, учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Відповідно до статті 240 ГПК України в судовому засіданні 25.03.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція позивачки.
Позовні вимоги фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни (далі також – ФОП Кадар О.В.) обґрунтовуються тим, що внаслідок незаконних дій Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради та Закарпатської обласної ради щодо організації та проведення оспорюваного електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830, що відбувся 27.07.2022 (протокол електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022) щодо права оренди будівлі аптеки №29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н, смт Тересва, вул. Народна, 87, та укладення за результатом такого аукціону Комунальною установою "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради (як орендодавцем) з Симодейко Віталієм Михайловичем (як орендарем, далі також – ФОП Симодейко В.М.) договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022, були порушені права позивачки як діючого на час проведення такого аукціону орендаря приміщення у будівлі аптеки № 29 за вказаною адресою за чинним договором оренди, який неодноразово пролонгувався.
Узагальнено доводи позивачки також зводяться до того, що оскільки орендоване майно було передане у користування позивачці за укладеним нею Договором оренди від 12.01.2007 тільки 30.09.2008, то строк користування майном сплив 30.08.2011 та, в подальшому, з огляду на те, що між сторонами не існувало заперечень щодо продовження оренди на тих самих умовах, то:
- перший строк користування майном становить: 30.09.2008 - 30.08.2011;
- другий строк користування майном становить: 30.08.2011 - 30.07.2014;
- третій строк користування майном становить: 30.07.2014 - 30.06.2017;
- четвертий строк користування майном становить: 30.06.2017 - 30.05.2020;
- п`ятий строк користування майном становить: 30.05.2020 - 30.04.2023.
Зауважує, що договір оренди є реальним, що визначається як такий, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії та доводить, що строк користування спірним майном обумовлено моментом його фактичного отримання у користування, а визначальним для правильного розуміння сутності відносин, що склалися є те, що орендарем за Договором від 12.01.2007 набувається право користування майном на строк 2 роки 11 місяців, тоді як строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права й виконувати свої обов`язки відповідно до договору (стаття 631 Цивільного кодексу України України), у зв`язку з чим в спірних правовідносинах строк дії Договору оренди від 12.01.2007 пов`язується з підписанням акта прийому-передачі приміщення у користування, яке відбулося 30.09.2008.
Звертає увагу, що між сторонами Договору оренди від 2007 року не існує підписаного акта про повернення майна, який би мав бути складений або по завершенні строку користування або за наслідком дострокового розірвання договору. Орендодавець не оглядав об`єкт, не розривав договір, а переданням майна у подальшу оренду до 30.04.2023 позивачку позбавлено права на продовження договору у порядку статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ від 03.10.2019.
Доводить, що в спірних правовідносинах Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради є неповноважним суб`єктом управління комунальним майном, позаяк є суб`єктом господарювання (комунальною установою), а не виконавчим органом місцевого самоврядування.
Окремо звертає увагу, що Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради не дотрималася порядку заміни сторони у Договорі оренди з позивачкою від 2007 року: акт про заміну сторони у договорі оренди не складався та не підписувався, у 5-денний термін не публікувався у електронній торговій системі, а відтак, у правовідносинах відсутній новий орендодавець.
Також зазначає про порушене право позивачки на приватизацію об`єкта оренди у зв`язку зі здійсненням нею невід`ємних поліпшень орендованого майна.
Окрім цього, акцентує увагу на недотриманні порядку передачі спірного майна відповідачу-1 в управління та на порушення законного обмеження у передачу майна площею понад 200 м.кв. відповідачем-1 в оренду, наголошуючи на тому, що Закарпатська обласна рада та її органи не приймали рішення про передачу спірного майна в наступну оренду (Симодейку В.М.), не визначали умов такої оренди, не затверджували результати аукціону, не підписували оскаржуваний договір з його переможцем, а всі подальші рішення щодо передачі спірного приміщення аптеки прийняті не громадою, не обласною радою, а комунальною установою, неналежним суб`єктом, без відповідного обсягу дієздатності, з порушеннями щодо визначення умов та порядку передачі майна в оренду не органом місцевого самоврядування, а неповноважним суб`єктом (відповідачем-1) в особі Комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області".
Заперечення (відзив) відповідача-1.
Заперечуючи проти вимог заявленого позову, Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради зазначає, що з урахуванням норм чинного законодавства та строку дії укладеного позивачкою Договору оренди від 12.07.2007 (враховуючи неодноразову пролонгацію такого), право останньої на користування нерухомим майном закінчилось 31.07.2021, а орендоване майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області мало бути повернуто з 01.08.2021.
Відтак наголошує, що використання позивачкою будівлі Аптеки № 29 за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н, смт Тересва, вул. Народна, 87 після закінчення строку дії договору оренди не містить жодних правових підстав. 
В частині вимоги позивачки щодо оспорення результатів електронного аукціону, відповідач-1 зазначає, що позивачка не приймала участь у електронному аукціоні, що відбувся 27.07.2022, тобто позивачкою не вчинялися вольові усвідомлені дії, спрямовані на набуття права на правомірне використання комунального майна, що знаходиться у власності Закарпатської обласної ради. 
Натомість, позивачка вказує на порушення її права та інтересів як орендаря комунального майна, що знаходиться у власності Закарпатської обласної ради.
Проте, як повторно наголошує відповідач-1, строк дії укладеного позивачкою Договору оренди завершився 31.07.2021, а отже подальше користування майном останньою не має правових підстав відповідно до чинного законодавства та умов договору.
Заперечення (відзив) відповідача-2.
Заперечуючи проти вимог заявленого позову, фізична особа-підприємець Симодейко Віталій Михайлович (далі також – ФОП Симодейко В.М.) зокрема зазначає, що ФОП Кадар О.В. вже зверталася до Тячівського районного суду у цивільній справі № 307/4428/22 з аналогічною з позовною заявою в частині визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022. Вказує, що за наслідком розгляду Закарпатським апеляційним судом справи № 307/4428/22, постановою цього суду від 11.03.2025 у задоволенні позову було відмовлено з підстав закінчення 31.07.2021 строку дії укладеного позивачкою Договору оренди від 12.07.2007.
За доводами відповідача-2, оскільки постанова Закарпатського апеляційного суду від 11.03.2025 у справі № 307/4428/22 між тими ж сторонами з тим самим предметом та підставами набрала законної сили, наведене є підставою для залишення позову у справі №907/864/25 без розгляду.
Щодо заявленого відповідачем-1 клопотання про закриття провадження у справі.
Як убачається з позовної заяви ФОП Кадар О.В. (зокрема пункт 173 позову) позивачка зазначає, що заявляє позовну вимогу про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022 як похідну від вимоги щодо оскарження результатів аукціону. 
Суд враховує, що у порядку статті 173 ГПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Таким чином, підставою задоволення похідної вимоги є - задоволення основної вимоги.
Отже, предметом спору у даній справі є вимога про визнання недійсними результатів електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830, що відбувся 27.07.2022 щодо права оренди будівлі аптеки № 29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87 (протокол електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022) та похідна вимога про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022 (з усіма змінами та доповненнями, додатками), сторонами якого є Комунальна установа "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради та фізична особа-підприємець Симодейко Віталій Михайлович, укладеного щодо будівлі зазначеної аптеки № 29. 
Таким чином, основною вимогою у справі № 907/864/25 є оскарження результатів аукціону щодо орендованого нерухомого майна (будівлі аптеки № 29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87). Підставою такої позовної вимоги визначено посилання позивачки на факти наявності порушень під час проведення електронного аукціону щодо права оренди зазначеної будівлі аптеки № 29. Така позовна вимога не заявлялася в інших судах та вперше заявляється у межах даного судового провадження. Відсутнім також є критерій, визначений статтею 175 ГПК України (спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав).
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради про закриття провадження у даній справі в частині позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12.01.2007 між Комунальним підприємством Центральною районною аптекою № 14 м.Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання "Фармація", як Орендодавцем та ФОП Кадар О.В., як Орендарем укладено договір оренди приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об`єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (надалі також – Договір), за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар, в свою чергу, приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне майно – приміщення в аптеці № 29, площею 100,25 м.кв., розташоване в смт Тересва, вул. Народна, 98 на 1-у поверсі (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі Комунального підприємства Центральної районної аптеки № 14 м.Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання "Фармація" (пункт 1.1 Договору).
Право комунальної власності Закарпатської обласної ради на будівлю аптеки № 29, що розташована в смт Тересва, вул. Народна, 87 підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 411334421), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 217433266).
Згідно з пунктом 2.2 Договору Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це майно. Майно залишається спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області, а Орендар користується ним протягом строку оренди.
Відповідно до акта прийому-передачі № 1 від 30.05.2007 частина приміщення аптеки № 29, площею 41,6 м.кв. в смт Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 98, - передана Орендарю в користування за Договором.
Інша частина приміщення аптеки № 29 в смт Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 98, площею 58,65 м.кв. передана Орендодавцем Орендарю в користування за Договором 30.09.2008, про що сторонами Договору складено Акт прийому-передачі № 2 від 30.09.2008.
За змістом пункту 10.1 Договору, цей договір укладено строком на два роки і одинадцять місяців, що діє з 01.01.2007.
У разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну цього договору, після закінчення строку його чинності, протягом одного місяця, договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункт 10.6 Договору).
Положеннями пункту 10.8 Договору визначено, що чинність Договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його укладено.
За змістом пунктів 2.4, 2.5 Договору у разі припинення цього Договору майно повертається Орендарем Орендодавцю (Балансоутримувачу) аналогічно порядку, встановленому при передачі майна Орендарю цим Договором. Майно вважається поверненим Орендодавцем (Балансоутримувачу) з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.
Обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні Договору.
Обов`язок Орендаря повернути Орендодавцю орендоване майно у разі припинення або розірвання Договору визначено також і в пункті 5.7 Договору.
Позивачка стверджує, що строк дії Договору розпочався не з 01.01.2007, а з дати фактичного отримання об`єкта оренди Орендарем в строкове платне користування (30.09.2008), що з урахуванням встановленого в пункті 10.1 строку Договору (2 роки та 11 місяців) дає підстави для висновку про продовження строку його дії до 30.04.2023 та свідчить про порушення відповідачами-1, -2 прав позивачки на користування орендованим майном у зв`язку з укладенням 19.08.2022 з Симодейком В.М. оспорюваного договору оренди № 05-07-01/88 будівлі аптеки № 29, загальною площею 447,76 м.кв. за адресою смт Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87.
Також судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа № 907/706/17 за позовом Закарпатської обласної ради до відповідача: Тересвянської селищної ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунального підприємства Центральна районна аптека № 14" Закарпатського обласного відділення "Фармація", фізичної особи-підприємця Божа Віталія Андрійовича, фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни, фізичної особи-підприємця Бенчак Віталія Васильовича, про визнання недійсним та скасування рішення Тересвянської селищної ради від 20.09.2017 за № 569 "Про скасування рішення виконавчого комітету від 23.03.2004 року № 26 "Про оформлення права власності на нерухоме майно" та про визнання права спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Закарпатської області на будівлю аптеки № 29 загальною площею 377,7 кв.м., яка розташована за адресою: смт Тересва, вул. Народна, 87.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у справі №907/706/17 задоволено позовні вимоги Закарпатської обласної ради та, зокрема, визнано право спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Закарпатської області на будівлю аптеки № 29 загальною площею 377,7 кв.м., яка розташована за адресою: смт Тересва, вул. Народна, 87.
За встановленими у справі обставинами позивачці (ФОП Кадар О.В.) на підставі договору оренди від 12.01.2007 фактично передано в користування частину будівлі Аптеки №29, яка знаходиться за адресою: смт Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87, тоді як зазначення в самому Договорі номеру будинку, за яким знаходиться аптека № 29 (вул. Народна, 98), – є помилковим, а означена Аптека № 29 ніколи за такою адресою не знаходилася.
Наведена обставина додатково підтверджується наданими суду позивачкою листами Тересвянської селищної ради від 15.03.2024 № 05-32/347, від 16.05.2024 № 05-22/578 відповідно до змісту яких ФОП Кадар О.В. здійснює господарську діяльність у приміщенні будівлі Аптеки № 29 за адресою смт Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87, рішенням від 30.08.2011 № 95 органом місцевого самоврядування погоджено ФОП Кадар О.В. здійснення відповідної господарської діяльності в приміщенні Аптеки № 29 за означеною адресою та з того часу органом місцевого самоврядування не приймалося рішень про упорядкування нумерації або інших рішень, які б передбачали зміну назви вулиці чи номеру будівлі, а в смт Тересва розташована тільки одна Аптека за № 29, яка розташована по вулиці Народна, 87.
З наданих учасниками справи доказів також вбачається, що 16.11.2021 відбувся електронний аукціон № LLE001-UA-20211020-59665 на право оренди будівлі Аптеки № 29 загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вулиця Народна, 87, переможцем якого визначено Кузьму Василя Васильовича, з яким Комунальною установою "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради 30.11.2021 укладено договір оренди за № 05-07-01/153 та цього ж дня підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди.
30.06.2022 між Комунальною установою "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної та Кузьмою В.В. укладено угоду, якою достроково розірвано договір оренди комунального майна області № 05-07-01/153 від 30.11.2021 та цього ж дня підписано Акт приймання-передачі об`єкта оренди з оренди.
Рішенням комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, оформленого протоколом засідання комісії № 312 від 18.07.2022, затверджено умови оренди щодо будівлі Аптеки № 29 загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вулиця Народна, 87, зокрема, щодо стартової орендної плати, її індексації, строку договору, розміру кроку аукціону тощо та постановлено опублікувати оголошення про проведення електронного аукціону щодо означеної будівлі Аптеки № 29.
Рішенням комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, оформленого протоколом засідання комісії № 317 від 01.08.2022, відмовлено у затвердженні протоколу електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830 від 27.07.2022 щодо передачі в оренду будівлі аптеки № 29 загальною площею 447,76 кв.м. за адресою в смт Тересва по вул. Народна, 87 у зв`язку з відмовою переможцем електронного аукціону Зябрової О.І. від підписання протоколу.
При цьому, за встановленими у справі обставинами, договір оренди за результатами електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830 укладено з іншим учасником, який подав наступну за величиною цінову пропозицію – Симодейком Віталієм Михайловичем.
Згідно з пунктом 1.1 договору оренди комунального майна області (майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області) № 05-07-01/88 від 19.08.2022, укладеного за результатами електронного аукціону згідно з протоколом електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022 між Комунальною установою "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, як Орендодавцем та Симодейком В.М., як Орендарем, останньому передано в строкове платне користування будівлю аптеки № 29, загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вулиця Народна, 87 та 19.08.2022 сторонами даного договору підписано Акт приймання-передачі Об`єкта оренди.
З урахуванням заявлених у справі позовних вимог та заперечень проти позову, предметом розгляду судом є, зокрема, встановлення наявності чи відсутності підстав для користування позивачкою приміщенням площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки № 29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87 та наявність у зв`язку з цим порушеного права позивачки внаслідок укладення відповідачами-1, -2 оспорюваного у цій справі договору оренди комунального майна області (майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області) №05-07-01/88 від 19.08.2022.
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ
Щодо суті спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. 
При цьому частина 2 статті 15 ЦК України також визначає право кожної особи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема фізичні особи-підприємці, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи гарантоване статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі "Scordino v. Italy (№ 1)" від 29.03.2006, заява №36813/97; пункт 45 рішення у справі "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany" від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).
Таким чином, з огляду на положення процесуального закону (зокрема статті 236, 237 ГПК України) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.
За змістом положення статті 14 ГПК України передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У частині 1 та пунктах 4, 5 частини 3 статті 162 ГПК передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору ("da mihi factum, dabo tibi jus"). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
З урахуванням викладеного вище, суд зауважує, що при розгляді спору у цій справі передусім підлягають встановленню (1) наявність порушення цивільного права або інтересу позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, (2) яке саме право (інтерес) порушене, (3) в чому полягає порушення.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Окрім цього, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 виснував, що, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в пункті 104 постанови від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 також виснувала про те, що торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту. Аналогічні правові висновки також викладено в постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у справі № 612/205/23.
Враховуючи те, що оскаржувані позивачкою результати електронного аукціону (протокол електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.202) що відбувся 27.07.2022 щодо права оренди будівлі аптеки № 29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87, завершилися оформленням між відповідачами-1, -2 у цій справі відповідного договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022, то предметом оскарження може бути вказаний договір, а не результати електронного аукціону.
З врахуванням наведеного вище, суд висновує, що така вимога є неналежним та неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у її задоволенні.
Що стосується вимоги про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №05-07-01/88 від 19.08.2022, укладеного між відповідачами-1, -2 за результатом проведення електронного аукціону, суд враховує таке.
Щодо початку перебігу строку дії Договору оренди від 12.01.2007.
За змістом статей 251-254 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. 
Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. 
Відповідно до приписів статті 631 ЦК України (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
Договір набирає чинності з моменту його укладення. 
Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. 
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини 1, 2 статті 640 ЦК України в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007).
За змістом частини 1 статті 763 ЦК України (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) договір найму укладається на строк, встановлений договором.
При цьому, враховуючи, що об`єктом оренди за Договором оренди від 12.01.2007 є нерухоме майно (частина будівлі аптеки) до застосування у спірних правовідносинах підлягають також і положення §4 Глави 58 ЦК України "Найм будівлі або іншої капітальної споруди", відповідно до частини 1 статті 795 ЦК України якої (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) момент укладення сторонами договору пов`язується з досягнення сторонами домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.
З урахуванням наведених норм чинного законодавства, беручи до уваги, що пунктом 10.1 Договору оренди від 12.01.2007 сторонами визначено строк дії договору – два роки і одинадцять місяців та визначено початок перебігу такого строку – з 01.01.2007, що відповідає диспозиції частини 3 статті 631 ЦК України, а відтак, суд доходить переконливого висновку, що в спірних правовідносинах строк дії Договору оренди від 12.01.2007 починає свій перебіг з 01.01.2007 та, відповідно, перший період його чинності становить з 01.01.2007 по 30.11.2009.
При цьому, за встановлених обставин немає підстав вважати, що початок строку дії Договору оренди від 12.01.2007 обраховується з дати передання об`єкту оренди в оренду, позаяк протилежне зазначено в самому договорі, а посилання позивачки на пункт 2.2 Договору критично оцінюються судом, оскільки даним пунктом договору врегульовано початок строку користування майном Орендарем, що не є тотожним строку дії договору, а за приписами частини 1 статті 795 ЦК України обчислення строку дії договору оренди початком користування орендованим нерухомим майном законодавцем пов`язується з відсутністю іншого встановленого договором початку обчислення строку договору оренди.
Суперечливість позиції позивачки в цій частині також підтверджується і тією обставиною, що з наданих суду актів приймання-передачі № 1 від 30.05.2007 та № 2 від 30.09.2008 вбачається, що об`єкт оренди передавався ФОП Кадар О.В. в оренду частинами та, відповідно, якщо слідувати логіці позивачки, що строк дії договору слід обчислювати з дати підписання акта приймання-передачі № 2, тобто з 30.09.2008 і до 30.08.2011, то загальний строк користування ФОП Кадар О.В. частиною орендованого майна, переданого за актом №1 від 30.05.2007 в такому разі становитиме більше чотирьох років (з 30.05.2007 по 30.08.2011), що в свою чергу не узгоджується з встановленим в пункті 10.1. Договору строком його дії (2 роки 11 місяців) та відповідно до частини 2 статті 793 ЦК України потребує дотримання письмової форми такого договору з його нотаріальним посвідченням.
Відхиляються судом також аргументи позивачки про порушення прав Орендаря, який розраховував отримати в користування об`єкт оренди саме на 2 роки та 11 місяців, що при обрахунку строку договору з 01.01.2007 та з урахуванням дати передання частин об`єкту оренди в оренду є неможливим, позаяк ФОП Кадар О.В. в цьому випадку помилково ототожнює строк дії договору оренди, який сторонами Договору від 12.01.2007 чітко визначений – 2 роки 11 місяців, починаючи з 01.01.2007 та строк користування орендованим майном, який пов`язується з датою фактичного отримання майна в оренду та, з настанням якого в Орендаря виникає право володіння та користування орендованим майном, обов`язок сплачувати орендну плату тощо.
Тобто, до моменту фактичного отримання об`єкту оренди в оренду в Орендаря відсутні встановлені Договором оренди обов`язки, пов`язані з безпосереднім користуванням об`єктом оренди, до прикладу, обов`язок сплачувати орендну плату, проте наявне право вимагати від Орендодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою або відмовитися від договору оренди і вимагати відшкодування завданих йому збитків (стаття 766 ЦК України, частина 3 статті 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в редакціях на час укладення Договору оренди від 12.01.2007).
Суд звертає увагу, що реалізація Орендарем такого права вимагати передання майна або відмови від договору оренди в будь-якому разі пов`язується з чинністю такого договору оренди, а відтак аргументи ФОП Кадар О.В. в цій частині не беруться судом до уваги.
Нерелевантною до спірних правовідносин є і судова практика, яка зазначена позивачкою в позовній заяві, позаяк висновки суду касаційної інстанції у таких справах прийняті у відмінних правовідносинах та за інших встановлених в таких справах обставинах.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
При цьому з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші – додатковими. 
Подібність правовідносин суд визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, – також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Так, у справі № 916/647/21, на яку посилається позивачка, правовідносини сторін не регулювалися Законом України "Про оренду державного та комунального майна", а висновки Верховного Суду в постанові від 01.12.2021 стосуються встановлення наявності чи відсутності в нового орендаря прав звертатися з негаторним позовом про усунення перешкод в користуванні майном попереднім орендарем, а не правових позицій щодо початку строку дії Договору, який відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) є укладеним з моменту досягнення сторонами домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору, а не передачі майна, а положеннями частини 1 статті 795 ЦК України початок користування майном визначено як початок обчислення строку дії договору лише у разі, якщо інше не встановлено договором.
При цьому, у справі № 355/385/17, на рішення Верховного Суду в якій також посилається позивачка, - правовідносини виникли з приводу виконання договору страхування, а предмет позову становив визнання події звільнення з роботи страховим випадком, стягнення суми страхового відшкодування та моральної шкоди, що a priori не є подібним до спірних у даній справі правовідносин;
Резюмуючи наведене, з урахуванням встановлених судом обставин щодо початку строку дії Договору з 01.01.2017, положень пункту 10.6. Договору, яким визначено можливість продовження строку дії Договору на той самий строк та на тих же умовах за відсутності заперечень однієї із стороні та беручи до уваги, що суду не надано доказів наявності таких заперечень, слід дійти висновку, що Договір оренди від 12.01.2017 неодноразово продовжувався за "мовчазною згодою", зокрема Договір діяв з 01.01.2007 по 30.11.2009, з 01.12.2009 по 31.10.2012, з 01.11.2012 по 30.09.2015, з 01.10.2015 по 31.08.2018 та з 01.09.2018 по 31.07.2021.
Щодо правових підстав користування позивачкою об`єктом оренди за Договором від 12.01.2007 на час розгляду справи в суді.
03.10.2019 прийнято Закон України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна" (далі – Закон від 03.10.2019 № 157-IX). У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм). При цьому Закон від 10.04.1992 № 2269-XII втрачає чинність з дня введення в дію цього Закону від 03.10.2019 № 157-IX.
Закон від 03.10.2019 № 157-IX опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з урахуванням частини 1 статті 5 ЦК України, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 03.10.2019 №157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Правовий аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом від 10.04.1992 № 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 03.10.2019 № 157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України від 03.10.2019 № 157-IX.
Означений висновок щодо застосування норм права в спірних правовідносинах наведений у постанові Верховного суду від 05.09.2023 № 914/2233/22 та суд вважає його релевантним до застосування у спірних правовідносинах.
Частиною 1 статті 18 Закону № 157-IX встановлено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.
За частиною 2 цієї статті без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.
Згідно з частиною 3 цієї ж статті договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
Аналогічні за змістом положення містяться в пункті 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (надалі – Порядок).
За частинами 4, 5 статті 18 Закону № 157-IX рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною 2 цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.
Згідно з частиною 7 цієї статті договори, що продовжуються відповідно до частини 2 цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду.
Отже, Закон № 157-IX не передбачає такої підстави для продовження дії договору оренди як "мовчазна згода", натомість вимагає від Орендаря вчинити юридично значимі дії, а саме, звернутись з заявою про продовження договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, та надати звіт про оцінку майна.
Орендар має завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування майном шляхом надсилання орендодавцю відповідної заяви.
З іншої сторони, орієнтуючись на наявність чи то відсутність своєчасного повідомлення про такий намір, орендодавець отримує можливість належно спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди, зокрема, продовжити договір оренди за результатами проведення аукціону, що відповідає спрямованості законодавчих змін на забезпечення конкурентних засад передачі в оренду та максимальної ефективності використання комунального майна.
Вказаний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі №914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22 та суд вважає необхідним його застосування у спірних правовідносинах.
Покладення на орендаря обов`язку з надсилання заяви про продовження договору оренди відповідно до абзацу 4 частини сьомої статті 18 Закону від 03.10.2019 № 157-IX (разом зі звітом про оцінку майна та рецензію на цей звіт) до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них.
Вказаний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі №914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22, від 26.09.2023 у справі № 916/2237/22.
Позивачкою не надано суду будь-яких доказів звернення до відповідача-1 (або особи, яку ФОП Кадар О.В. вважала дійсним Орендодавцем), який би свідчив про добросовісний намір Орендаря за Договором реалізувати право продовжити користування об`єктом оренди за Договором у встановленому Законом № 157-IX порядку шляхом укладення нового договору за результатами проведення аукціону, а відтак, з урахування наведених вище норм права та з огляду на встановлені обставини справи, суд доходить переконливого висновку, що Договір оренди від 12.01.2007 припинив свою дію 31.07.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій), а правова підстава користування позивачкою орендованим майном з 01.08.2021, - відсутня.
Також не може бути взято судом до уваги посилання позивачки на правові позиції Верховного Суду у постановах від 13.12.2022 у справі № 916/4073/21, від 06.10.2021 у справі № 907/720/20 та від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, позаяк такі стосуються пролонгації договорів оренди, яка відбувалася до набрання чинності Законом України від 03.10.2019 №157-IX "Про оренду державного та комунального майна", тоді як правозастосування приписів Закону № 157-ІХ в частині продовження договорів оренди державного та комунального майна, які діяли до 31.01.2020 та строк дії яких закінчився після 01.07.2020 є сталим в частині визначення необхідності застосування саме нової редакції Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (постанови Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №916/2469/21, від 18.07.2023 у справі № 914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22).
Як уже зазначалося судом, у цій справі визначальним є чи порушені права та інтереси позивачки з підстав позову, які визначені самою позивачкою і на підставі тих доказів, які подані нею в обґрунтування свої вимог, чи належний спосіб захисту обраний позивачкою у заявленому нею же позові.
Суд наголошує, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивачки є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові та не потребує перевірки обраного позивачкою способу захисту і правової оцінки по суті спору (близька за змістом правова позиція, викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).
За таких обставин, враховуючи відсутність порушеного права (інтересу) позивачки внаслідок укладення між відповідачами-1, -2 договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022 (у зв`язку із відсутністю будь-якої правової підстави для користування позивачкою спірним орендованим майном), наведене є достатньою та самостійною підставою для відмови у цій частині позову у даній справі.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування таких висновків суду.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.
Розподіл судових витрат.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на позивача.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 15.04.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко