ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року
м. Київ

справа № 502/345/24
провадження № 51-3193 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженої  ОСОБА_7 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Одеського апеляційного суду від 09 червня 2025 року стосовно
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки та мешканки  

АДРЕСА_1 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Кілійський районний суд Одеської області вироком від 31 жовтня 2024 року засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Одеський апеляційний суд 09 червня 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував, ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок залишив без змін.
За встановлених судами та детально викладених у судових рішеннях обставин ОСОБА_7 визнана винуватою в тому, що 14 жовтня 2023 року приблизно о 22:20 вона, керуючи автомобілем «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в місті Кілія Ізмаїльського району Одеської області, рухаючись в межах населеного пункту, порушила пункти 1.5, 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху та допустила наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перебував на проїзній частині в положенні сидячи та був у полі зору водія тривалий час.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із вироком суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати, залишивши без змін вирок суду першої інстанції.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання без застосування ст. 75 КК:
- дійшов хибного висновку про підставність доводів апеляційної скарги прокурора;
- залишив поза увагою:
- аргументи потерпілого та сторони захисту про залишення без змін вироку місцевого суду;
- висновок спеціаліста в області психології щодо особистого ставлення обвинуваченої до скоєного, щирого каяття, спроби самогубства, глибокої психологічної травми після ДТП та їх наслідків;
- своїх висновків належним чином не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги, обмежившись лише перерахуванням доказів та загальним формулюванням про профілактику ДТП у країні, доведеність винуватості обвинуваченої, незначну суму відшкодування матеріальної шкоди потерпілому;
- не врахував:
- даних про особу обвинуваченої (досягла пенсійного віку, вперше скоїла ненавмисний злочин з необережності), збігу тяжких сімейних обставин;
- того, що:
- потерпілий не заявляв майнового позову, просив не позбавляти обвинувачену волі, не має до неї претензій;
- в межах своїх фінансових можливостей (отримання лише пенсії) надавала фінансову допомогу на лікування постраждалого та транспортування його до лікарні;
- ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем останньої роботи та проживання;
- через воєнний стан у країні існує проблема із захистом і збереженням життя засуджених.
Позиції учасників судового провадження
Захисник і засуджена підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та просив залишити без зміни оскаржуваний вирок апеляційного суду.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, незастосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6  покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через необґрунтоване незастосування ст. 75 КК до його підзахисної. 
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Статтею ст. 75 КК визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 413, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК. 
За наслідком апеляційного розгляду 09 червня 2025 року Одеський апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив обвинуваченій покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
При цьому суд апеляційної інстанції:
- зважив на встановлені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченої ( пенсіонерка, раніше не судима, позитивно характеризується, за висновком спеціаліста має важкий психологічний стан) та відсутність обставин, які би пом`якшували чи обтяжували покарання;
- не визнав заяву обвинуваченої про щире каяття та часткове (в розмірі 10 000 грн) відшкодування потерпілій стороні завданих збитків достатніми підставами для застосування положень ст. 75 КК;
- врахував: тяжкість вчиненого злочину та його наслідки (загибель людини); поведінку ОСОБА_7 після ДТП (місце пригоди залишила, допомоги потерпілому надати не намагалась, швидку медичну допомогу не викликала).
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК, та не знайшов підстав для звільнення обвинуваченої від відбування цього покарання з випробуванням, навівши ґрунтовні мотиви своєї позиції.
Вирок суду апеляційної інстанції в цілому відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Щодо доводів захисника про неврахування судом апеляційної інстанції думки потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання, то колегія суддів зазначає про те, що думка потерпілої сторони про вид і розмір покарання хоча й враховується судом у сукупності з іншими обставинами, проте вона не є вирішальною в даному питанні.
Тож за встановлених в ході розгляду справи обставин колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, яке є пропорційним вчиненому, справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а наведені судом апеляційної інстанції обставини, з огляду на які цей суд не знайшов підстав для застосування положень, передбачених ст. 75 КК, обґрунтованими.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків, та достатніх підстав для скасування чи зміни вироку апеляційного суду захисник не навів.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Одеського апеляційного суду від 09 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3