Справа № 464/559/25 Головуючий у 1 інстанції: Матвіїв І.М. 
Провадження № 22-ц/811/4134/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів виплачених в якості аліментів, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів виплачених в якості аліментів, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь виплачені в якості аліментів кошти на утримання їхнього сина ОСОБА_3 в період з грудня 2020 по березень 2024 у сумі 42 672 грн (сорок дві тисячі шістсот сімдесят дві гривні) та судові витрати.
На обґрунтування позову зазначав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 10.09.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14.05.2020 року вирішено стягувати з позивача на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 гривень щомісяця, починаючи з 18.11.2019 року і до його повноліття. Згідно Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08.05.2023 року звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання сина та від сплати заборгованості у виконавчому провадженні, яка виникла з червня 2022 року. Також, згідно рішенням суду у справі №464/4339/21 від 30.06.2022 року вирішено визначити місце проживання сина ОСОБА_4 14.03.2011 року з батьком дитини. Син фактично проживав з ОСОБА_1 з грудня 2020 року і перебував на повному його утриманні. У період з грудня 2020 року і по березень 2024 року ОСОБА_2 безпідставно отримала від позивача аліменти у сумі 42 672 грн (сорок дві тисячі шістсот сімдесят дві гривні), які добровільно відмовлялася повертати.
Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 27 січня 2025 року цивільну справу № 464/559/25 (номер провадження 2/464/843/25) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів виплачених в якості аліментів - передано до Яворівського районного суду Львівської області для розгляду за підсудністю.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів виплачених в якості аліментів відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу. Не погоджується з рішенням суду, вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування фактичних обставин справи та підлягає скасуванню.
Зазначає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що з грудня 2020 року по березень 2024 року включно ОСОБА_2 недобросовісно щомісячно отримувала аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 , який проживав з позивачем ОСОБА_1 , перебував на його утриманні та догляді, а відтак, отримані відповідачкою за цей період 42 672 грн (сорок дві тисячі шістсот сімдесят дві гривні) не можуть розцінюватися як аліменти на утримання сина і підлягають поверненню як безпідставно набуті.
Вважає хибним висновок суду першої інстанції, «що обраний позивачем спосіб захисту, а саме позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів, а саме раніше сплачених аліментів, є неналежним та не підлягає захисту», оскільки на підставі ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зазначає, що з моменту, коли дитина проживає з іншим з батьків, відсутні підстави для отримання аліментів тим з батьків, з яким дитина більше не проживає, стягнуті на користь такого батька кошти не є аліментами за своєю суттю, що свідчить про безпідставність їх набуття. 
Не погоджується з думкою суду першої інстанції, що оплата відповідачем додаткових витрат на утримання сина за рахунок недобросовісно стягнутих з позивача аліментів є правомірним зарахуванням зустрічних зобов`язань, оскільки, таке стягнення відбувалося на шкоду щоденного забезпечення сина. 
Вказує, що суд безпідставно посилався на норми ст. 1215 ЦК України, оскільки, стягнуті кошти неправомірно називати як «аліменти на утримання дитини», адже син повністю перебував на утриманні позивача.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
19 грудня 2025 року представником ОСОБА_2 – адвокатом Шпунтом М.Б. через систему «Електронний суд» подано відзив на апеляційну скаргу.
Вважає доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, є безпідставними та підлягають відхиленню. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частин 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів виплачених в якості аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що фактично позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення сплачених аліментів на підставі ст.1212 ЦК України зводяться до повороту виконання рішення, тоді як відповідно до ч.2 ст.445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання рішення не допускається, незалежно від того, в якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Обставин, за яких законом допускається поворот виконання рішення про стягнення аліментів, позивачем не доведено та судом не встановлено.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.09.2018 року.
Сторони не заперечують, що є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.06.2022 року у справі № 464/4339/21- визначено місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08.05.2023 року звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів в користь ОСОБА_2 , на утримання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 які стягуються на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14.05.2020 у справі №464/6226/19 та від сплати заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні з виконання виконавчого документу №464/6226/2019, яка виникла з червня 2022 р у справі № 464/3646/22. 
Відповідно до довідки Сихівського ВДВС м. Львів - за період з січня 2019 по березень 2024 з ОСОБА_1 стягуються аліменти в розмірі 2000 грн, заборгованість відсутня.
Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України, ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до вимог ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Аналіз наведеної норми права свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Зазначений висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-91цс14.
Зважаючи на те, що грошові кошти у розмірі 42 672 грн (сорок дві тисячі шістсот сімдесят дві гривні) були набуті у період з грудня 2020 по березень 2024 року, як аліменти на утримання дитини, тобто не безпідставно та за відсутності достовірних та переконливих доказів недобросовісного набуття їх відповідачем, відсутні правові підстави для стягнення їх з останньої.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 382/1728/18 (провадження № 61-9514св19).
Фактично позовні вимоги про повернення сплачених аліментів на підставі ст.1212 ЦК України зводяться до повороту виконання, тоді як відповідно до ч.2 ст.445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання не допускається, незалежно від того, в якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.
Обставин, за яких законом допускається поворот виконання рішення про стягнення аліментів, судом не встановлено.
Позивач посилався на те, що з грудня 2020 року дитина проживає з ним, а відповідачка не бере участі у її утриманні, використовує аліменти не за призначенням, що є підставою для повернення сплачених коштів як безпідставно набутих (ст. 1212 ЦК України).
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 179 СК України про те, що аліменти є власністю дитини, а той з батьків, на ім`я якого вони виплачуються, розпоряджається ними виключно в інтересах дитини; ст. 1212 ЦК України про те, що особа, яка безпідставно набула майно за рахунок іншої, зобов`язана його повернути; ст. 1215 ЦК України про те, що безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню, крім випадків рахункової помилки або недобросовісності набувача.
Судом встановлено, що аліментні виплати позивач здійснив в межах відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14.05.2020 року у справі №464/6226/19, а, отже, відсутні правові підстави для можливості повернення цих коштів платнику аліментів. Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2023 року по справі № 337/642/22, сформулював правовий висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів не застосовуються до аліментів.
Отже, обраний позивачем спосіб захисту, а саме позовні вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів, а саме раніше сплачених аліментів, є неналежним та не підлягає захисту.
Крім того, суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 179 СК України, саме неповнолітня дитина ОСОБА_3 є власником одержаних на його утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві.
Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що позивач не довів недобросовісність відповідачки та використання аліментів не за призначенням, відсутні докази звернення до органу опіки та піклування щодо контролю за витрачанням, аліменти є власністю дитини, їх повернення можливе лише за виняткових обставин, які не встановлено, тому підстав для задоволення позову немає.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки доказів наданих стороною відповідача, ненадання їм належної правової оцінки, апеляційним судом відхиляються, оскільки апелянт не надав належних та допустимих доказів недобросовісності відповідача, зокрема, конкретних дій щодо витрачання аліментів не на дитину, а лише посилання на факт проживання дитини з ним. Презумпція добросовісності набувача аліментів (ст. 1215 ЦК України) не спростована: аліменти є власністю дитини (ст. 179 СК України), їх повернення можливе лише за рахункової помилки або доведеної недобросовісності набувача, тягар доказування якої лежить на платнику (постанова ВП ВС від 16.01.2019 у справі №753/15556/15, постанова ВС від 04.11.2020 у справі №382/1728/18).
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.