ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/819/25 Головуючий у І інстанції - Падій В.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П. 
суддів: Василенка Я.М., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 лютого 2022 по 13 січня 2025 року;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по день фактичного розрахунку 13.01.2025 включно.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що він проходив службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ). Відповідач на дату звільнення 01.02.2022 протиправно не провів з Позивачем остаточний розрахунок при звільненні. Остаточний розрахунок з Позивачем проведено 13.01.2025, тому на Відповідача покладено обов`язок виплати середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в період з 02.02.2022 по 13.01.2025 включно.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . 
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн (сума без виключення сум відрахування на податки).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по день фактичного розрахунку 13.01.2025 включно.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року залишити без змін.
Також не погоджуючись з таким судовим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В апеляційних скаргах Сторони посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга Позивача мотивована тим, що визначаючи розмір відшкодування суд першої інстанції застосував критерії щодо його зменшення та не врахував, що даний спір стосується періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, який охоплює дію статті 117 К3пП У країни у редакції до та після внесення змін на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX, оскільки остаточний розрахунок належних Позивачу сум при звільненні проведений ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) лише 14.01.2025 (на виконання рішення суду у справі № 620/5349/24), а періодом протягом якого Відповідач не виконав свій обов`язок щодо виплати належних сум є проміжок часу з 02.02.2022 (з дня, наступного за датою звільнення) по 13.01.2025 (дата остаточного розрахунку 14.01.2025).
Апеляційна скарга Відповідача мотивована тим, що між сторонами існував спір щодо розміру виплат, на які Позивач мав право, тому стягнення середнього заробітку є безпідставним.
Крім того, Відповідач посилається на правові позиції Верховного Суду та його Великої Палати, згідно яких суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відзиву Позивача на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Також, відзиву Відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами даної адміністративної справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Головному центрі документування та оперативно-технічних заходів з 24.01.2018 по 01.02.2022.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі № 620/5349/24, залишеним без мін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року, адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 по 01.02.2022, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 та 2021 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021 та 01.01.2022 на відповідний тарифний коефіцієнт.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 по 01.02.2022, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 та 2021 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні із урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021 та 01.01.2022 на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів.
На виконання рішення суду Відповідачем проведено нарахування і виплату грошового забезпечення Позивачу за період з 01.01.2020 по 01.02.2022, яке надійшло Позивачу 14 січня 2025 року на його розрахунковий рахунок в установі банку.
Вважаючи, що Відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, останній звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.
Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що середня заробітна плата Позивача становить 802,64 грн, що підтверджується довідкою від 17.03.2025 № 7.
Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 18.07.2022 (167 днів) становить 134 040,88 грн; та за період з 19.07.2022 по 14.01.2025 становить 146 080,48 грн (802,64 грн - середньоденний заробіток Позивача х 182 дні (за шість місяців після 19.07.2022).
Як вже встановив суд, сума спірної грошової компенсації за час затримки остаточного розрахунку становить 134040,88 грн + 146080,48 грн = 280 121,36 грн.
Оскільки розмір невиплачених Позивачу сум становить 166 585,95 грн, а розмір заявленого Позивачем розміру стягнення середнього заробітку за час затримки виплати становить 280 121,36 грн, що не співмірно розміру простроченої заборгованості та майнових втрат Позивача, суд, з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами Позивача і Відповідачів, вважав за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунку та зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 000,00 грн.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала чинності з 19 липня 2022 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 вказала, що вона відступає від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала правовий висновок, за яким обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Суд першої інстанції у даній адміністративній справі задовольняючи адміністративний позов частково, виходив з того, що оскільки розмір невиплачених Позивачу сум становить 166 585,95 грн, а розмір заявленого Позивачем розміру стягнення середнього заробітку за час затримки виплати становить 280 121,36 грн, що не співмірно розміру простроченої заборгованості та майнових втрат Позивача, суд, з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами Позивача і Відповідачів, вважав за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунку та зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 000,00 грн.
Разом з тим, в аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 зазначила, що спираючись на критерії, наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у згаданій постанові Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Зазначений підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом зокрема й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право Позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку у справі, що розглядається, з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних Позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена Позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена Позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних Позивачу при звільненні виплат.
Колегія суддів звертає увагу, що обчислення середнього заробітку має відповідати висновкам, викладеним у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду, яка є орієнтиром для адміністративних судів у питанні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку у відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23 жовтня 2025 року у справі № 340/4454/23, від 30 жовтня 2025 року у справі № 420/2649/24, від 18 лютого 2026 року у справі № 380/12607/23, від 23 лютого 2026 року у справі № 320/46910/23.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам у даній адміністративній справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 01 лютого 2022 року № 21-ОС Позивача з 01 лютого 2022 року звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі № 620/5349/24 ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Позивачу 14 січня 2025 року виплачено грошове забезпечення Позивачу за період з 01.01.2020 по 01.02.2022 у сумі 166 635,95 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 13 січня 2025 року № 18 (а.с. 53зв.)
Колегія суддів звертає увагу, що вказана вище сума (166 635,95 грн) становить 18,97% від загального розміру належних при звільненні виплат (878 361,89 грн (а.с. 12)). 
Середньоденна заробітна плата Позивача становить 802,64 грн, що підтверджується довідкою від 17.03.2025 № 7 (а.с. 60).
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2022 по 18.07.2022 (167 днів) становить 134 040,88 грн; та за період з 19.07.2022 по 14.01.2025 становить 146 080,48 грн (802,64 грн - середньоденний заробіток Позивача х 182 дні (за шість місяців після 19.07.2022), що разом складає 280 121,36 грн.
Керуючись принципом пропорційності, для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін: захисту права Позивача на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допущення понесення Відповідачем несправедливих та непропорційних майнових втрат, колегія суддів дійшла висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає виплаті Позивачу становить 53 139,02 грн, що становить ті ж 18,97% від обґрунтованої компенсації за затримку розрахунку при звільненні (280 121,36 грн).
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі № 380/12607/23, від 23 лютого 2026 року у справі № 320/46910/23.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку змінити резолютивну частину рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення у такій редакції: «Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 139 (п`ятдесят три тисячі сто тридцять дев`ять) грн 02 коп. (сума без виключення сум відрахування на податки).».
Оцінюючи інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), викладені в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в резолютивній частині, в іншій частині судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року - змінити виклавши третій абзац резолютивної частині в такій редакції:
«Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 139 (п`ятдесят три тисячі сто тридцять дев`ять) грн 02 коп. (сума без виключення сум відрахування на податки).».
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Я.М. Василенко

Є.І. Мєзєнцев