Справа №:755/8307/25
Провадження №: 2/755/217/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"12" січня 2026 р.  Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Катющенко В.П.,
при секретарях - Онопрійчук Д.П., Мовчан А.С.
за участю: представника позивача - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить суд: позбавити  ОСОБА_3  батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти на утримання (аліменти) ОСОБА_4 13.08.2014 у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття, стягнути з ОСОБА_3  на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, з відповідачкою ніколи не перебував у шлюбі та не мав довготривалих стосунків. Проживаючи спільно з відповідачкою у 2013 - 2014 рр. та ведучи спільний побут, позивач дізнався, що у відповідачка перебуває у зареєстрованому шлюбі і має малолітню дитину, через що взаємовідносини припинилися. Згодом, позивач дізнався, що відповідачка народила сина. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19.12.2024 позивача визнано батьком дитини. 
З народженням сина мати позивача ОСОБА_5 , бабуся дитини, запропонувала відповідачці для забезпечення комфортних умов проживання та спільного виховання дитини з позивачем, жити з дитиною у її квартирі по АДРЕСА_1 , на що відповідачка погодилася. Але відповідачка не проявляла материнського інтересу до дитини, часто була відсутня, увесь догляд та виховання лягли на плечі позивача. Маму дитині фактично замінила бабуся - мати позивача ОСОБА_5 , яка поки позивач працював, фактично здійснювала догляд за дитиною.
З 2020 року відповідачка взагалі зникла. В телефонному режимі повідомила. що знову одружилася, а згодом позивач дізнався, що вона переїхала в Одеську область. Відповідачка повністю припинила спілкування та будь-які стосунки з дитиною, зв`язок з нею не підтримує, її життям, здоров`ям, навчанням, духовним та матеріальним розвитком не цікавиться, матеріально дитині не допомагає.
За наявним номером телефону, який зберігся, позивач неодноразово просив відповідачку брати участь в житті дитини. Відповідь відповідачки завжди була негативною. Вона повідомила, що вкотре одружилася, змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 і проживає в Одеській області. Крім того, повідомила, що з самого початку не хотіла цю дитину, ніколи не відчувала і не відчуває до дитини будь-яких почуттів, і взагалі має значні проблеми із здоров`ям, психічні розлади і періодично проходить лікування у психіатра, не має постійного місця проживання та власного житла, не працевлаштована. На його слова про позбавлення материнських прав у зв`язку з тим. Що вона не виховує сина, відповідач повідомила, що не заперечує і їй байдуже.
Також, у позовній заяві позивач зазначив що має намір відкрити накопичувальний рахунок на ім`я свого сина та накопичувати кошти для його майбутнього. Бабуся має намір подарувати онукові частину квартири, яка належить їй на праві власності. Крім того, позивач є військовослужбовцем, який добровільно мобілізувався і несе службу в небезпечних для життя місцях, а від так допоки ОСОБА_3 буде мати статус матері дитини є ймовірність, що остання претендуватиме на майно яке належатиме дитині, як законний представник 
Відповідачка не виконує батьківських обов`язків які покладені на неї. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не приймає участі у забезпеченні для дитини необхідного харчування, медичного догляду, лікування, взагалі не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03.06.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні; зобов`язано Зобов`язати Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору в строк до закінчення підготовчого судового засідання; сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.
Копію вказаної ухвали суду разом із копією позовної заяви з додатками відповідач не отримав, конверт із вказаними документами повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». 
20.06.2025 до суду від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав. Крім того, представник Служби та/або органу опіки та піклування просить розглядати справу за його відсутності та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.
08.09.2025 до суду надійшла заява від представника позивача просила провести підготовче судове засідання у її відсутність, вимоги позовної заяви підтримує, уточнень до позову не має, мирову угоду укласти не бажає. Зазначила, що нею повідомлені всі відомі їй обставини та подано усі докази. Вказала, що не заперечує проти закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті. Крім того, просила витребувати матеріли справи в органу опіки та піклування Дніпровської РДА у м. Києві.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08.09.2025 закрито підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі, в судове викликано сторони та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації матеріалів на підставі яких було надано висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Додатково пояснила, що останні п`ять років місце знаходження відповідача не відоме, вона не контактує ні з позивачем, ні з дитиною. Останній раз відповідач бачила сина коли той пішов до 1 класу. Дитина проживає з батьком та бабусею. Які повністю взяли на себе зобов`язання із утримання та виховання дитини. Також, представник позивача подала до суду заяву про відмову від допиту свідка ОСОБА_13 , яка з об`єктивних причин не має можливості з`явитися до суду.
Відповідач в судове засідання, повторно, не з`явився, судові повістки, що неодноразово направлявся за зареєстрованим місцем проживання відповідача, повернулися до суду неврученим, з відміткою поштового відділення про причини повернення/досилання - «за закінченням терміну зберігання».
Представники третьої особи в судове засідання не з`явились, у поданих заявах просили справу розглянути у їх відсутність.
Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, та за згодою позивача ухвалити заочне рішення.
Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що позивача та його родину знає давно, з матір`ю позивача дружить з 1960-х років. Проживають вони поруч, та з вікна своєї квартири, що виходять на дитячий майданчик, свідок бачила як бабуся постійно, після роботи, гуляла з онуком, позивач також гуляв з дитиною. Також зазначила, що теж має онуку, та спільно з мамою позивача та її онуком, гуляли на дитячому майданчику. Відповідачку бачила лише один раз, коли ОСОБА_4 ще був дуже маленький. До лютого 2022 свідок часто приходила в гості до родини позивача, потім - рідше. Мати позивача - ОСОБА_5 , розповідала, що ОСОБА_4 спочатку хвилювався щодо відсутності матері, а на даний час він навіть не пам`ятає її. Також мати позивача розповідала, що відповідачка вийшла ще раз заміж та зникла, і вже більше 5 років не цікавиться життям дитини та не приймає взагалі участі в житті дитини. Останній раз відповідачка бачила дитину в 1 класі, зараз дитині 11 років. Дитина проживає з батьком та бабусею, які займаються його вихованням.
Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що знає позивача та дитину, так як працює в ліцеї в якому навчається ОСОБА_4 . Свідок пояснила, що обіймала посаду заступника директора з виховної роботи, тому добре знає як позивача так і дитину. Крім того, мати позивача. ОСОБА_5 теж працює в ліцеї, тому проблеми сім`ї свідку добре відомі. Так, за 2 роки до того як ОСОБА_4 мав піти до школи, постало питання щодо догляду та виховання онука і ОСОБА_5 мала намір звільнитися для його догляду та виховання. Колектив вмовив її не звільнятися та розробив гнучкий графік роботи, який дозволяв це робити. Коли ОСОБА_4 пішов до 1 класу, бабуся та батько приводили його до школи та забирали після уроків. Мати хлопчика до школи жодного разу не приходила. Вчителям не телефонувала, успіхами дитини не цікавилась. Зі слів ОСОБА_5 свідку відомо, що мати ОСОБА_4 останній раз приходила коли він пішов до 1 класу, і з того часу дитину більше не бачила.
Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивач є її племінником, а ОСОБА_5 її сестра. Відповідачку знає, так як вона проживала з позивачем. Після народження ОСОБА_4 , свідок приходила до них додому, по декілька разів на тиждень, щоб прибрати в квартирі, сходити до магазину, доглянути ОСОБА_4 . Коли ОСОБА_4 було чотири роки, відповідачка покинула позивача та сина і зникла. ОСОБА_5 хотіла звільнитися з роботи для того щоб доглядати за онуком, однак свідок запропонувала свою допомогу у догляді за онуком. Були випадки коли ОСОБА_4 жив у неї в будні дні та коли хворів, а на вихідні позивач забирав його. Відповідачка, ще деякий час приходила до квартири в якій мешкають позивач, бабуся та онук. Від тоді коли ОСОБА_4 пішов до першого класу відповідачка взагалі перестала приходити, телефонувати та взагалі цікавитись життям дитини.
Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що позивач є її сином. Деякий час він спільно проживав із відповідачкою, однак вони не були одружені, а згодом він дізнався, що вона була у шлюбі та вони припинили свої стосунки. Через деякий час позивач дізнався, що відповідачка народила дитину та через суд визнавав себе біологічним батьком дитини. Вона запропонувала жити усім разом в її квартирі, на що відповідачка погодилась, але коли ОСОБА_4 було 4 роки покинула їх. Ще деякий час відповідачка навідувала сина, але потім зникала. Коли ОСОБА_4 йшов до 1 класу, вона віднайшла відповідачку та вмовила її приїхати до ОСОБА_4 . Це був останній раз коли відповідачка бачила свого сина. З того часу вона жодного разу навіть не зателефонувала, в тому числі і коли почалася повномасштабна війна. Через батьків відповідачки свідку відома, що вона виїздила за кордон лікуватися, потім лікувалась в м. Одеса. З чотирьох років вихованням ОСОБА_4 займається син та вона, також допомагала її сестра ОСОБА_12 . Відповідачка не приймає участі в житті дитини, не цікавиться його навчанням, здоров`ям.
Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що родину позивача знає давно. Вони є сусідами, квартири знаходяться на одній сходинковій клітині. Відповідача теж знає, вони спільно проживали з позивачем і дитиною. Коли ОСОБА_4 було приблизно чотири роки, відповідачка зникла, і з того часу свідок її більше не бачила. Утриманням та вихованням ОСОБА_4 займаються виключно позивач та його мама.
Таким чином, суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідка, вислухавши думку дитини, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Як убачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого записані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 2417.
Згідно акту від 26.11.2024 обстеження умов проживання, складеного Начальником відділу Ісаєвою Іриною Миколаївною, на підставі заяви ОСОБА_5 з метою позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 провели обстеження умов проживання громадянина ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 та встановлено що умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дитини створено такі умови: окрема кімната, стіл для навчання, шафа для книжок та іграшок, шафа для одягу. За цією адресою проживають: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Комісією встановлено що мати не займається дитиною, не виховує та матеріально не підтримує.
Згідно психологічного висновку від 27.11.2024 психолога ОСОБА_18 , під час обстеження ОСОБА_4 проявив стабільний емоційний стан. Під час виконання завдань та спілкування демонстрував відкритість, активність та зацікавленість. Висловлювання дитини та дії свідчать про позитивний стан і комфорт у сімейному середовищі. Бабуся виконує роль центральної фігури у житті дитини, дідусь та батько є значущими для дитини, матір хлопчик не пам`ятає, не згадує та уникає обговорення цієї теми. Дитина бажає жити з бабусею, батьком і дідусем.
Згідно характеристики спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 113 технологічного та спортивного профілю від 04.02.2025 на ОСОБА_4 , учня 5-А ласу, ОСОБА_4 навчається в школі з першого класу. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований та уважний учень. Має навчальні досягнення достатнього рівня і добрий загальний розвиток. На уроках старається активно працювати та регулярно виконує домашні завдання. Добрий, скромний, стриманий та не піддається чужому впливу. Підтримує дружні стосунки з однокласниками. Дотримується правил поведінки для учнів. Вихованням хлопчика займаються виключно батько та бабуся. Регулярно відвідують батьківські збори, беруть активну участь у організації дозвілля хлопчика. Мати з дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере.
Згідно довідки від 31.01.2025 № 1748/88 наданої Військовою частиною НОМЕР_2 Міністерства Оборони України, ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за мобілізацією у Військовій частині з 09.10.2024 по теперішній час. Його дохід за період з 01.11.2024 по 31.12.24 склав 103 261,63 грн, що підтверджено довідкою від 29.01.2025 № 1661/17/2009.
Крім того, судом встановлено що Рішенням Іванківського районного суду Одеської області в цивільній справі №499/365/18 ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини.
Згідно медичної документації № 2522/356 Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради, ОСОБА_3 з 22.09.2023 по 27.10.2023 перебувала на лікуванні та їй встановлено діагноз - психотичний розлад.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії від 11.06.2025 №11) № 103/41-1957 від 20.06.2025, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що вона ухилилася від виховання та утримання дитини.
Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.
У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України», Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10.09.2019 у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час розгляду даного цивільного спору судом було установлено, що відповідач ОСОБА_3 не бере участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомо ухиляється від виховання та утримання сина, не виявляє бажання щодо виконання батьківських обов`язків, не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та його подальшої долі, що свідчить про її нехтування покладеними на неї правами та обов`язками по вихованню та утриманню власної дитини. 
Аналізуючи вищевикладені доводи, оцінюючи докази в їх сукупності, з позиції належності та допустимості кожного з них, суд доходить висновку, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянку України, батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Тобто, відповідач не позбавлена можливості все ж таки змінити своє ставлення до дитини та її виховання і у подальшому поставити питання про поновлення у батьківських правах (стаття 169 СК України), а також не позбавлена можливості звернутись до суду із заявою про надання їй права на побачення з дитиною (ст. 168 СК України).
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини, суд дійшов наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від зобов`язання по утриманню дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може за вимогою позивача чи за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідач у справі є особою працездатного віку, законодавчо на неї покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги ст. 182 СК України, та беручи до уваги ненадання відповідачем будь-яких доказів на спростування обставин, викладених позивачем, суд доходить висновку про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітньої дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 14.05.2025 і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн за вимоги про стягнення аліментів, від сплати яких був звільнений позивач при зверненні до суду, та на користь позивача - 1 211, 20 грн, які сплачені останнім за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 7, 19, 128, 130, 164, 166, 181, 182, 191 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 141, 142, 209, 210, 223, 247, 265, 280, 281, 282, 284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд - 
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 , остання відома адреса: АДРЕСА_1 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (код в ЄДРПОУ: 37397237, вул. Харківське шосе, 4-А, м. Київ) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.
Позбавити  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянку України, батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 14 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 211,20 грн.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1 211,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 28.01.2026.
Суддя: