Справа № 761/31413/25
Провадження № 2/761/3416/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Сіромашенко Н.В., 
при секретарі Голуб О.А.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідачки ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив: 1) зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні власністю, а саме: частиною квартири АДРЕСА_1 ; 2) вселити його в частину квартири АДРЕСА_1 ; 3) встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1  наступним чином: виділити йому у користування житлову кімнату площею 14.2 кв.м. (Приміщення №2) та балкон площею 0,9 кв.м. (приміщення №1); виділити у користування відповідачці житлову кімнату площею 19.8 кв.м. (приміщення №6); в загальному користуванні двох співвласників залишити: коридор (приміщення №1) площею 4.7 кв.м., кухня (приміщення №3) площею 8.2 кв.м., вбиральня (приміщення№4) площею 1.3 кв.м., ванна кімната (приміщення №5) площею 3.4 кв.м., коридор (приміщення №7) площею 4.3. кв.м., вбудована шафа (приміщення №8) площею 0.4 кв.м.; 4) стягнути з відповідачки на його користь 60 000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати.
Позов обґрунтовує тим, що він набув право власності на квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 19.06.2024. Зазначає, що зі слів відповідачки вона є власницею інших частин квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що з самого початку отримання у власність ним частини вищезазначеної квартири відповідачка робила все, щоб зробити користування ним власністю неможливим, а саме постійно ображала, намагалася його принижувати, псувала його речі та майно. Зазначає, що відповідачка жодного разу добровільно не пускала його до квартири, кожного разу йому доводилося це робити з викликом поліції або викликати майстрів по замкам та відкривати вхідні двері до квартири за допомогою послуг вищевказаних майстрів. Крім того, відповідачка неодноразово залучала третіх невідомих осіб для залякування позивача, які представлялися то її синами, то родичами, то співробітниками СБУ, які пробували його залякувати, погрожували вбивством, фізичною розправою та іншим. Зазначає, що цілий рік з дня набуття у власність частини вказаної квартири він жодного дня не мав змоги користування своїм майном. Крім того, за цей час його постійно ображали, погрожували, псували майно та його особисті речі, він витратив багато коштів та часу на оплату послуг відкривання дверей, придбанні нових замків, вів постійні перемовини та суперечки з відповідачкою та третіми особами, яких вона залучає. У зв`язку з цим, він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2025 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.07.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
02.10.2025 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що 07.09.2004 державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Євтушенко І.Б. посвідчено договір дарування частини квартири, Дарувальником за даним договором дарування є ОСОБА_4 , який передає частини квартири, а Обдаровуваною ОСОБА_3 . Зазначає, що 19.06.2024 приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. нотаріально посвідчено договір дарування частки квартири, Дарувальником виступає ОСОБА_5 , а Обдаровуваним ОСОБА_1. Вказує, що відповідачка ОСОБА_3 є співвласником вказаної квартири, яка має загальну площу 57,2 м2, житлову 34,00 м2, складається з двох кімнат - 19,8 м2 та 14,2 м2 і підсобних приміщень: кухні, ванни, санвузла, вбудованої шафи та коридору загальною площею 23,2 м2. Зазначає, що позивачу належить частина вказаної квартири, що у житловій площі складає лише 8,5 м2, а відповідачці належить частини квартири, що у житловій площі складає 25,5 м2. Водночас, частка позивача у житловій площі складає 8,5 м2, а найменша кімната у квартирі площею 14,2 м2, що більше на 5,7 м2. При цьому, не вдається можливим відокремити частку 5,7 м2 з вказаної кімнати, оскільки кімната є річчю неподільною. 
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні та ухвалити відповідне рішення. 
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що відповідачка її рідна сестра. Зазначену квартиру вона отримала у власність, оскільки здійснювала догляд за інвалідом. Вона проживає в даній квартирі разом з відповідачкою. Крім того, вони з відповідачкою не пускають позивача у квартиру, оскільки бояться неправомірних дій з його сторони. Зазначає, що неодноразово змінювали замки в квартирі, не надають ключі від квартири позивачу, щоб він не міг користуватися квартирою, оскільки вважають, що він не має такого права.
Допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.
Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 , на підставі договору дарування частки квартири від 19.06.2024, зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д., набув у власність 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2024. Дарувальником за вказаним договором є ОСОБА_5 . 
Відповідачка ОСОБА_3 , на підставі договору дарування частини квартири від 07.09.2004набула у власність 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Шевченківського райсуду м. Києва від 12.09.2012. 
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , вказана квартира, загальною площею 57,2 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м, складається з двух житлових кімнат: 1-а кімната - 14,2 кв.м., 2-а кімната - 19,8 кв.м., кухні площею 8,2 кв.м., ванної кімнати 3,4 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., коридору 4,7 кв.м., коридору 4,3 кв.м., вбудована шафа 0,4 кв.м. та балкон 0,9 кв.м.передпокою 9,4 кв.м. 
Станом на час розгляду справи у спірній квартирі АДРЕСА_1 проживають: відповідачка ОСОБА_3 (співвласник) та її рідна сестра ОСОБА_6 . Позивач у спірній квартирі не проживає.
Вказані обставини визнаються сторонами, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.
ОСОБА_1 звертався до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві з заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_3 за створення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Як на підставу звернення до суду з вказаним позовом, позивач посилається на те, що відповідачка ОСОБА_3 та її рідна сестра ОСОБА_6 , чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, не пускаючи його до житла, порушуючи тим самим його права, як співвласника спірної квартири.
Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.
Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 155 Житлового кодексу УРСР, власник квартири або її частини не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням.
Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що перебуває у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Стаття 405 Цивільного кодексу України встановила, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Стаття 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним в приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За таких обставин, допитавши свідків, дослідивши наявні матеріали справи, враховуючи те, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні житловим приміщенням, яке належить їм на праві приватної спільної сумісної власності, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні власністю та вселення позивача в спірну квартиру.
Щодо заявлених позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою, суд вважає, що дану позовну вимогу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Отже, головну роль у врегулюванні відносин між співвласниками відіграє домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15.
Таким чином при визначенні порядку користування квартирою допускається можливість відійти від відповідності реальних часток ідеальним, проте в незначних обсягах.
Спірна квартира має 34,0 кв. м житлової площі, частка позивача (1/4) відповідає 8,5 кв. м, а найменша кімната - 14,2 кв. м.
Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За змістом ст. 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Таким чином, враховуючи загальну житлову площу квартири, запропонований позивачем порядок користування квартирою з виділенням йому у користування житлової кімнати площею 14,2 кв. м не враховує баланс інтересів всіх співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав та призведе до погіршення житлових умов цих осіб.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18.10.2018 у справі 756/9713/16-ц.
Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про неможливість виділу у користування кожному зі співвласників частини спірної квартири, розмір якої був би співмірним розміру частки у праві спільної власності на майно, без порушення їх прав, а відтак у задоволенні вимоги про встановлення запропонованого порядку користування вказаною квартирою ОСОБА_1 слід відмовити.
В частині позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн. суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
За викладених позивачем обставин на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що з урахуванням обставин справи, тривалості часу, протягом якого позивач ОСОБА_1 вживав заходи для відновлення своїх порушених прав, образ, погроз та псування належного йому майна, а також моральних страждань які він поніс, суд вважає розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. є справедливим та співмірним.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь кожного позивача.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, задовольнити частково.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення у вказану квартиру.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) у відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) грн. 
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя        Н.В. Сіромашенко