Справа № 309/4263/25
Провадження № 2-о/309/261/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді Довжанин М. М.
за участі секретаря судових засідань Драб Н. В.
представника заявника - адвоката Потьомкіної О. М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Потьомкіна О. М., заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки і піклування Вишківської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування своєї заяви вказує, що перебував у шлюбі з громадянкою ОСОБА_3 . Під час шлюбу у сторін народився ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Хустського районного суду від 11 серпня 2014р. справа № 309/1140/14-ц шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, син ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю ОСОБА_3 . 
Через деякий період часу у ОСОБА_3 виникли симптоми психічного захворювання, які проявлялися в неадекватній поведінці до оточуючих її людей. При обстеженні їй встановлено діагноз: Біполярний афективний розлад, поточний епізод змішаного типу. В зв'язку з психічним захворюванням, ОСОБА_3 неодноразово лікувалася в психіатричному відділенні Хустської районної лікарні та психіатричному відділені ОНД м. Ужгород
В зв`язку з захворюванням, 10.02.2022р. ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності. Починаючи з 2017 року Пал Лейнард проживає з батьком ОСОБА_1 . Батько самостійно виховує та утримує сина. Піклується про його духовний та фізичний розвиток, навчання, займається підготовкою до самостійного життя, забезпечує сина всім необхідним без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері ОСОБА_3 . 
Судовим наказом № 309/2507/17, виданим 04.09.2017 року Хустським районним судом Закарпатської області, наказано стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. 
Встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини в судовому порядку необхідне заявнику для отримання права на відстрочку від мобілізації під час дії правового режиму воєнного стану та захисту його власного переважного права на особисте виховання дитини (ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України).
04.02.2026 до Хустського районного суду Закарпатської області надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів до справи, яким зазначено, що заявник звернувся до депутата Вишківської селищної ради про проведення обстеження фактичного місця проживання його сина ОСОБА_5 , про що 25.11.2025 було складено акт обстеження фактичного місця проживання особи за вих. № 3542. А також 09.01.2026 звернувся до органу опіки і піклування Вишківської селищної ради - про виїзд за місцем проживання заявника та його неповнолітнього сина, для складання акту обстеження умов проживання дитини, про що 14.01.2026 складено акт обстеження умов проживання за вих. № 3, який підтверджує, що Лейнард фактично проживає батьком, та знаходиться на його повному утриманні. 
24.02.2026 заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явилися, про дату та час проведення судового засідання повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. 
Представник заявника, адвокат Потьомкіна О. М. наполягала на розгляді справи у відсутності заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вирішуючи питання щодо можливості проведення судового розгляду за відсутності ІНФОРМАЦІЯ_1 та з урахуванням заявленого представником клопотання суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу.
Водночас ч.ч.2, 3 ст.223 ЦПК України визначає, що суд відкладає розгляд справи з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;
5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:
1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;
2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;
3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;
4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (п.4 ст.223 ЦПК України).
Враховуючи те, що заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про час та місце проведення судового засідання обізнані, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судовому засіданні представник заявника адвокат Потьомкіна О. М. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, вказаних у заяві.
В. о начальника служби у справах дітей Вишківської селищної ради Васильєва М. В. суду пояснила, що виїздом за місцем проживання заявника, а саме АДРЕСА_1 , з`ясовано, що неповнолітній ОСОБА_6 проживає разом зі своїм батьком, ОСОБА_1 , мачухою ОСОБА_7 та братом ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Умови проживання хороші, для дітей створено всі умови, окрема обладнана кімната, діти забезпечені одягом, іжою, та всім необхідним. Стосунки в сім'ї доброзичливі, у Пал Лейнарда хороші стосунки з дружиною батька ОСОБА_7 . В ході розмови Лейнард пояснив що з батьком він проживає з 2017 року, з матір'ю спілкується іноді, коли вона телефонує, але ніякої матеріальної допомоги або подарунків від неї він не отримує. Він постійно проживає з батьком ОСОБА_1 який ним опікується. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він проживає в АДРЕСА_1 , тобто навпроти будинку заявника і є його сусідом. Пал Лейнарда знає з малечку. Пояснив що ОСОБА_10 проживає з батьком ОСОБА_11 та його дружиною вже багато років. ОСОБА_1 піклується про свого сина, займається його вихованням та утриманням. Матір дитини ОСОБА_12 він давно не бачив. Де вона проживає та чим займається він не знає, пояснив що вона навіть коли проживала з сином, його вихованням не займалася.
Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що проживає в АДРЕСА_2 . Є сусідом ОСОБА_1 по городу. Сім`ю Пал знає багато років. Підтверджує що неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком вже багато років та перебуває на повному утриманні батька. Матір дитини він не бачив багато років. 
У присутності в. о начальника служби у справах дітей Вишківської селищної ради Васильєвої М. В. допитано неповнолітнього ОСОБА_14 , який суду пояснив, що з 2017 року проживає разом з батьком та його дружиною. Матір він не бачив декілька років, іноді вона йому телефонує. Він знає що мати хворіє психічним захворюванням, однак яким саме він не знає. Його вихованням та утриманням займається тільки батько. Мати участі в його житті взагалі не приймає. 
Відповідно до п.5 ч.2ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення`судам роз`яснено,що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Положеннями ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Із матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебував у шлюбі з громадянкою ОСОБА_3 . Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 10.07.2009 виконкомом Вишківської селищної ради Хустського району Закарпатської області серії НОМЕР_1 .
Рішенням Хустського районного суду від 11 серпня 2014р. справа № 309/1140/14-ц шлюб між сторонами розірвано
Судовим наказом № 309/2507/17, виданим 04.09.2017 року Хустським районним судом Закарпатської області, наказано стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. 
Не погодившись з судовим наказом про стягнення аліментів, ОСОБА_3 звернулася до Хустського районного суду Закарпатської області з заявою про скасування судового наказу. Ухвалою Хустського районного суду від 29.11.2017р. відмовлено у прийняті заяви ОСОБА_3 про скасування судового наказу, виданого Хустським районним судом 04.09.2017р. 
Не погодившись з Ухвалою Хустського районного суду від 29.11.2017р., Пал. Т. Й. звернулася з апеляційною скаргою до апеляційного суду Закарпатської області. Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 18.04.2018р. у справі № 309/2507/17 ухвалу Хустського районного суду від 29.11.2017р. про відмову в прийнятті зави, залишено без змін.
Не погодившись з постановою апеляційного суду Закарпатської області, Пал. Т. Й. звернулася з касаційною скаргою до Касаційного цивільного суду. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2020р. касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Досліджено довідку до акта огляду медико - соціальної експертної комісії серії 12 ААВ № 3847242 від 01 березня 2025, згідно якого ОСОБА_3 матері неповнолітнього ОСОБА_5 встановлено ІІ групу інвалідності .
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, номер витягу 122/25/78/В, дата прийняття рішення 27.02.2025, номер рішення 122/25/78/Р ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності з основним діагнозом: F31.6.
Листом Хустської районної поліклініки № 01-8/53 від 21.01.2019 на запит суду повідомлено що ОСОБА_3 , мешканка АДРЕСА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в психіатричних закладах за період з 1 лютого 2017 по 1 вересня 2017 з діагнозом: шифр хвороби - F31.3, з 18.02.2017 по 07.04.2017 - в психвідділенні Хустської РЛ, з 24.04.2017 по 27.04.2017 в психвідділенні Хустської РЛ, з 27.04.2017 по 24.05.2017 в психвідділенні ОНД м. Ужгород, з 22.07.2017 по 25.07.2017 в психвідділенні Хустської РЛ, з 25.07.2017 по 23.08.2017 в психвідділенні ОНД м. Ужгород.
Факт проживання неповнолітнього ОСОБА_5 з батьком підтверджується актами обстеження житлово - побутових умов ОСОБА_1 , які складалися депутатами Вишківської селищної ради 10.05.2017, 29.05.2017, 10.06.2017, 15.07.2017, 18.08.2017, 10.09.2017, 10.11.2017, 19.01.2018, 16.05.2019, 17.10.2024, 25.11.2025. 
3 характеристики № 217 виданої 01.10.2024 директором Вишківського ліцею ім. Ференца Келчені, зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в АДРЕСА_1 , навчається в даній школі з першого класу. Виховується в неповній сім'ї, проживає з батьком, який піклується навчанням та вихованням своєї дитини. Хлопець забезпечений усім необхідним для навчання. 
Довідкою про склад сім`ї, виданою центром надання адміністративних послуг Вишківської селищної ради № 2487 від 20.11.2025р. зазначено, що склад сім'ї заявника ОСОБА_1 становить: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дружина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - син, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син. 
Актом обстеження фактичного місця проживання від 25.11.2025 депутатом Вишківської селищної ради Рожі О. Ф. зазначено, що проведено обстеження умов проживання житлового будинку в АДРЕСА_1 . З'ясовано, що в будинку прописані та проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дружина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - син, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син. Умови проживання хороші. 
Актом обстеження умов проживання, складеного в. о. начальника служби у справах дітей Васильєвою М. В., зазначено, що проведено обстеження будинку АДРЕСА_1 . В будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дружина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - син, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син. Умови проживання хороші, діти виховані, привітні. З розмови з Лейнардом встановлено, що з батьком він проживає з 2017 року. з матір`ю спілкується інколи, але ніякої матеіральної допомоги чи подарунків від неї не отримує. Лейнард фактично проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні. 
Статтею 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.
Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.
Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».
Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав (за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби. 
Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560.
Тим самим законодавець надав право позивачу звертатись до суду саме з такою вимогою, хоча й встановлення такого факту прямо не передбачено нормами Сімейного кодексу.
Окрім того, постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.04.2025 у справі № 127/3622/24 зазначив наступне:
колегія суддів вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
Під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.
У даному випадку, суд встановлює факт самостійного виховання неповнолітньої дитини і є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Суд також враховує, що законом не визначено іншого порядку встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні особи для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ "Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку" , тобто, відсутній державний або інший орган, який уповноважений посвідчувати такий факт.
Також суд бере до уваги, що встановлення такого факту не позбавляє відповідачку батьківських прав та не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому.
Зважаючи на обставини, встановлені судом, які підтверджуються дослідженими судом доказами, суд вважає доведеним в судовому порядку факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 мешканцем АДРЕСА_1 свого неповнолітнього сина: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.12,13,77,81,259,263-265,268,293,294,315-319ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В:
Заяву про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - задовольнити.
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 мешканець АДРЕСА_1 самостійно виховує та утримує свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мешканця АДРЕСА_1 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з часу його проголошення через Хустський районний суд Закарпатської області або безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Текст рішення виготовлено 20 березня 2026 року.  

Суддя Хустського 
районного суду: Довжанин М. М.