Справа 350/239/26
Номер провадження 3/350/63/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 року       селище Рожнятів
Суддя Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області Сокирко Л.М., з розглянувши матеріали адміністративної справи, яка надійшла від відділення поліції № 2 (селище Рожнятів) Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ; фізичної особи-підприємиці; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

в с т а н о в и л а: 
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 737642 складеного 11 лютого 2026 року відносно ОСОБА_1 , остання ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо виховання свого сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який 26 січня 2026 року близько 14 год 20 хв без дозволу взяв мобільний телефон своєї однокласниці ОСОБА_3 , впустив його на землю, внаслідок чого розбився екран телефону. Таким чином ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В судовому засіданні ОСОБА_1 вину в інкримінованому їй адміністративному правопорушенні не визнала, пояснила, що її син ОСОБА_4 є учнем 7-го класу та навчається у Князівській гімназії. Зі слів сина він без дозволу взяв до рук телефон своєї однокласниці ОСОБА_5 , та коли дівчинка побачила в його руках телефон, підбігла його забрати, внаслідок чого з необережності одного із них або обох телефон впав на підлогу та в ньому розвився екран. Додатково зазначила, що з матір`ю ОСОБА_6 вона намагалася домовитися про ремонт телефону (замінити екран), однак остання відмовилася та наполягала на купівлі нового. Узгодити питання про ремонт телефону їй не вдалося за можливе. З поміж іншого вважає, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки вона не ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання свого неповнолітнього сина. 
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , приходжу до наступних висновків. Згідно статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом. Відповідно до вимог статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, передбачені статтями 34 - 35 Кодексу України про адміністративні правопорушення чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно зі статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення ,доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Згідно з вимогами частини другої статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених статтею 255 цього ж Кодексу.    На доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 737642 від 11 лютого 2026 року долучено протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 28 січня 2026 року, письмові пояснення від 28 січня 2026 року відібрані у ОСОБА_3 в присутності законного представника - матері ОСОБА_7 , письмові пояснення від 9 лютого 2026 року відібрані у ОСОБА_2 в присутності законного представника - матері ОСОБА_1 , письмові пояснення від 11 лютого 2026 року відібрані у ОСОБА_8 в присутності законного представника - заступника директора Князівської гімназії.
Частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.
Об`єктом даного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів дитини.
Об`єктивна сторона правопорушення виражається, зокрема, в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей (формальний склад).
Ухилятись - це намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь, відсторонятися від чогось; уникати. Ухилення від виконання батьківських обов`язків передбачає систематичне невиконання обов`язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось. 
Права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини встановлено статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», статтями 150, 180 Сімейного кодексу України.
Частинами першою, другою 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 150 Сімейного Кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Таким чином, ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, передбачає бездіяльність, внаслідок якої обов`язки по вихованню виконуються неякісно та не в повному обсязі. Таке ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної з незабезпеченням необхідних умов життя, належного виховання, навчання неповнолітніх дітей: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду, ухилення від виховання дітей (у тому числі незабезпечення відвідування ними школи, контролю за дозвіллям), незабезпечення безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці, невжиття заходів щодо їх лікування, безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності, штучне створення незадовільних побутових умов, тощо.
При цьому у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Виходячи з наведенного об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення може проявлятись у різних формах.
Відтак, протокол про адміністративне правопорушення не містить даних про те в чому полягає ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина, не зазначені норми законодавства, якими ці обов`язки передбачені та які саме вимоги цього законодавства були порушені матір`ю,  тобто суть порушення, викладена у протоколі не відповідає диспозиції частини першої статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та не містить всіх ознак об`єктивної сторони цього правопорушення. 
В силу положень частини першої статті 7 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя. З боку суду, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, є недопустимим уточнення у судовому рішенні фабули правопорушення, усунення певних розбіжностей та неточностей, які мали місце у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки такий підхід становить порушення частини першої статті 6 Конвенції у частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу. 
За таких умов особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки має захищатися від обвинувачення, яке фактично судом підтримується.  Наведене доводить, що саме з протоколу про адміністративне правопорушення суддя має встановити сукупність достатніх даних, які дозволяють зробити обґрунтований, коректний висновок про ухилення батьків, або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.     Разом з тим, ні з протоколу про адміністративне правопорушення, ні з матеріалів долучених до нього, не вдається за можливе встановити той факт, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зокрема, щодо виховання свого сина.
Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів не дозволяє з`ясувати об`єктивну сторону вказаного адміністративного правопорушення. У даній справі не доведено ні події, ані складу правопорушення передбаченого частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про вчинення якого складено протокол відносно ОСОБА_1 .  Окрім того, протокол про адміністративне правопорушення визнається джерелом доказів у справі за умови його відповідності вимогам статтям 254 - 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Виходячи зі змісту положень статтей 254, 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника та в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол про адміністративне правопорушення як підстава для притягнення особи до відповідальності та одних із засобів доказування у будь-якому разі повинен відповідати вимогам статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення. За приписами Кодексу України про адміністративні правопорушення протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, підставою для провадження у справі про адміністративне правопорушення, у якому викладається суть правопорушення, при доведеності складу якого в діях певної особи, вона може бути піддана заходам кримінально-правового впливу, різновидом якого є стягнення у справі про адміністративне правопорушення.    Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівів, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія протии Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).      Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведена достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину в справі.   Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів. У відповідності до статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на їх користь. Керуючись статтею 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Відповідно до частини другої статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Більш того, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.  Пунктом 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.  Враховуючи викладене, приходжу до переконання, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, наявними в матеріалах справи доказами не доведена, а відтак, з точки зору достатності доказів, матеріали справи не містять тієї сукупності доказів, яка б усунула обґрунтований сумнів щодо доведеності наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому провадження в даній справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю складу вказаного правопорушення. 
Керуючись саттями 184, 247, 283, 284, 287- 291 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 
п о с т а н о в и л а:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постанова може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду через Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Сокирко Л.М.