Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків 
07 квітня 2026 р. справа №520/31087/25
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправними дії начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
- скасувати рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке оформлено листом від 29 жовтня 2025р. №08/81236/25, про відмову в задоволенні рапорту ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути рапорт №25/73371/25-Вн від 04 жовтня 2025р. про звільнення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з військової служби за сімейними обставинами, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у відповідності до п. 1 та п. 10 ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 257 КАС України.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до положень ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Згідно з ч. 2, 3, 4, 5 ст. 262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , інспектор прикордонної служби 2 категорії - начальник другої групи переносних зенітно-ракетних комплексів (оператор) третього зенітно-ракетного відділення прикордонної зенітно-ракетної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до Акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 10.07.2025, виданого управлінням соціального захисту населення адміністрації Салтівського району ХМР на підставі висновку ЛКК №34 від 11.02.2025, позивач здійснює постійний догляд за своєю матір`ю. 04.10.2025 позивачем подано рапорт про звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 29.10.2025 позивач отримав лист від Військової частини НОМЕР_4 , в якому відмовлено в задоволенні рапорту. В рішенні зазначено, що до рапорту не додано: документи, які підтверджують ступень споріднення між особою, яка виявила бажання звільнись та особою з інвалідністю; документи, які підтверджують необхідність постійного догляду за особою з інвалідністю І або II групи; документи, які підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення. Позивач вважає дії відповідача незаконними та протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на те, що відповідач, вважає відмову у звільненні обґрунтованою та законною, оскільки альтернативних дій у начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 по відношенню до подальшого звільнення позивача не було, окрім як відмовити у задоволені рапорту, з огляду на те, що на підтвердження наявності інвалідності І або ІІ групи у ОСОБА_2 не надані ні довідка до акта огляду МСЕК, ні рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. В свою чергу, первісною умовою для звільнення військовослужбовця за обраною позивачем підставою є наявність у батьків, в даному випадку матері ( ОСОБА_2 ), інвалідності І або ІІ групи, яка має бути підтверджена або довідкою до акта огляду МСЕК або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи із зазначенням необхідності здійснення постійного догляду. Відтак, наявність у ОСОБА_2 інвалідності І або ІІ групи не доведено належними та допустимими доказами. Висновок №34 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданий 11.02.2025, відповідає встановленій формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407, проте, не є належним та допустимим доказом необхідності здійснення «постійного догляду» за ОСОБА_2 , оскільки не містить таких рекомендацій. Даним висновком визначені рекомендовані соціальні послуги «отримання соціальної послуги з догляду на не професійній основі від фізичної особи». Також позивачем до рапорту додатково не надані документи, які б свідчили про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , наприклад, наявність або відсутність батьків, братів або сестер. В свою чергу, відповідач розглядає рапорти в межах наданих документів, і в даному випадку, на думку відповідача, позивачем не доведено необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю та відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення. Таким чином, рішення начальника загону прийняте в межах наданих повноважень та у спосіб визначений Законом.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 31.01.2023 №53-ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу та всі види забезпечення загону.
Згідно наказу начальника загону від 30.11.2025 №1261-ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 призначений на посаду молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії, начальника групи переносних зенітно-ракетних комплексів першого зенітно-ракетного відділення прикордонної зенітно-ракетної застави першої прикордонної комендатури швидкого реагування.
04.10.2025 позивач звернувся з рапортом за вх. №25/73371/25-Вн від 05.10.2025 на ім`я начальника загону про припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю.
До рапорту були додані копії наступних документів: висновку ЛКК №34 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого 11.02.2025; довідки про зареєстрованих у житловому приміщені осіб (довідка про склад сім`ї) від 16.09.2025; акту комісії з встановлення факту здійснення догляду (постійного догляду) військовозобов`язаними в Салтівському районі м. Харкова УСЗН адміністрації Салтівського район ХМР про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 10.07.2025; свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , виданого 13.12.1985; військового квитка ОСОБА_1 серія серії НОМЕР_6 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 10.10.2022; паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 , виданого Московським РВ ХНУ УМВС України в Харківській області 21.02.2002; картки платника податків ОСОБА_1 ; довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 від 16.09.2025; довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 від 24.01.2025; картки платника податків ОСОБА_2 ; повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00048662732 від 10.01.2025; свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_8 , виданого 05.10.2000.
Листом від 29.10.2025 №08/81236/25-Вн "Про надання відповіді" позивача за результатом розгляду рапорту повідомлено, що із долучених до рапорту підтверджуючих документів правових підстав на даний час для звільнення позивача з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини не має.
Так, із вищевказаного листа відповідача слідує, що підставою відмови у задоволенні рапорту стало те, що позивачем не надано документів на підтвердження наявності інвалідності І або ІІ групи у ОСОБА_2 , а саме: довідки до акта огляду МСЕК чи рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. А Висновок №34 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 11.02.2025 не є належним та допустимим доказом необхідності здійснення «постійного догляду» за ОСОБА_2 , оскільки не містить таких рекомендацій. Крім того, позивачем не надані документи, які б свідчили про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 (підтвердження відсутності батьків, рідних сестер або братів).
Вважаючи протиправними дії начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та рішення начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке оформлено листом від 29.10.2025 №08/81236/25, про відмову в задоволенні рапорту, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.
Згідно з ст. 1 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" від 03.04.2003 №661-IV на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.
Відповідно до ст. 14 Закону №661-IV до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - Положення №1115/2009, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням в органах Держприкордонслужби кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Згідно з п. 6 розділу 1 Положення №1115/2009, початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до п. 270 Положення №1115/2009 звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", здійснюється:
1) начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково-дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби;
2) начальниками регіональних управлінь, ректором вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби - військовослужбовців, зазначених у підпункті 1 цього пункту, а також усіх військовослужбовців у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно, які проходять службу у структурних підрозділах регіонального управління та підпорядкованих йому органах, вищому військовому навчальному закладі відповідно;
2-1) керівником розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби - усіх військовослужбовців у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно, які проходять службу в цьому розвідувальному органі (крім заступників керівника розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби);
3) Головою Державної прикордонної служби України - військовослужбовців, зазначених у підпунктах 1 та 2 цього пункту, а також усіх військовослужбовців у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) включно;
4) Президентом України - військовослужбовців у військовому званні генерала (адмірала).
Звільнення військовослужбовців, крім Голови Державної прикордонної служби України, здійснюється лише тими посадовими особами, у яких вони перебувають у прямому підпорядкуванні згідно з номенклатурою посад.
Отже, відповідно до п. 270 Положення №1115/2009 саме керівник Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України має право звільняти військовослужбовців, які проходять службу в Управлінні інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України та його територіальних підрозділах, з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Пунктом 279 Положення №1115/2009 визначено, що Військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
На підставі пункту 288 Положення №1115/2009 у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
Разом з цим, з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону №2232-XII, а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону №2232-XII. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону №2232-XII.
Таким чином, з 24.02.2022 (Укази Президента України №64/2022 та №69/2022) військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону №2232-XII.
Статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначені підстави для звільнення з військової служби.
Відповідно до пп. «г» п. 3 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:
г) через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Отже, вищевказана норма є відсилочною.
Відповідно до абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Судом встановлено, що 04.10.2025 позивач звернувся з рапортом за вх. №25/73371/25-Вн від 05.10.2025 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю.
До рапорту позивач додав копії таких документів:
- висновку ЛКК №34 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого 11.02.2025;
- довідки про зареєстрованих у житловому приміщені осіб (довідка про склад сім`ї) від 16.09.2025;
- акту комісії з встановлення факту здійснення догляду (постійного догляду) військовозобов`язаними в Салтівському районі м. Харкова УСЗН адміністрації Салтівського район ХМР про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 10.07.2025;
- свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , виданого 13.12.1985;
- військового квитка ОСОБА_1 серія серії НОМЕР_6 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 10.10.2022;
- паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 , виданого Московським РВ ХНУ УМВС України в Харківській області 21.02.2002;
- картки платника податків ОСОБА_1 ; довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 від 16.09.2025;
- довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 від 24.01.2025;
- картки платника податків ОСОБА_2 ; повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00048662732 від 10.01.2025;
- свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_8 , виданого 05.10.2000.
Листом від 29.10.2025 №08/81236/25-Вн відповідачем було відмовлено позивачу у звільненні на підставі того, що позивачем не надано документів на підтвердження наявності інвалідності І або ІІ групи у ОСОБА_2 , а саме: довідки до акта огляду МСЕК чи рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. Висновок №34 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 11.02.2025 не є належним та допустимим доказом необхідності здійснення «постійного догляду» за ОСОБА_2 , оскільки не містить таких рекомендацій. Крім того, позивачем не надані документи, які б свідчили про відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 (підтвердження відсутності батьків, рідних сестер або братів).
Надаючи оцінку доводам позивача, та запереченням відповідача, та оцінюючи надані позивачем докази, суд зазначає, що з аналізу положень абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ вбачається, що військовослужбовець має право на звільнення, при дотриманні та настанні таких умов:
1. Необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи.
2. Відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Отже, для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною військовослужбовець має довести такі факти як: наявність у одного з батьків статусу особи з інвалідністю I або II групи; необхідність здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи; відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
При цьому, для можливості звільнення військовослужбовця з військової служби за обраною позивачем підставою ключовим питанням є наявність у матері, ОСОБА_2 , інвалідності І або ІІ групи. 
Як свідчать документи, наявні в матеріалах справи, наявність у ОСОБА_2 інвалідності І або ІІ групи не доведено належними та допустимими доказами.
У позовній заяві позивач покликається на те, що він здійснює постійний догляд за матір`ю, у зв`язку з відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд, що підтверджується висновком ЛКК №43 від 11.12.2025 та Актом про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 10.07.2025, свідоцтвом про смерть батька та довідкою про склад сім`ї. 
Проте за змістом спірних правовідносин визначальним фактором для звільнення позивача з військової служби є наявність у матері позивача інвалідності І або ІІ групи з необхідністю у постійному догляді.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, оскільки позивачем не було доведено, що матір позивача, ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю I чи II групи.
Водночас суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення із рапортом про звільнення з військової служби за наявності належних доказів, що підтверджують підстави для такого звільнення.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 19, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Біленський О.О.