ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
11 лютого 2026 року	м. Ужгород	№ 260/9771/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скраль Т.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), через уповноваженого представника Хомича Івана Олександровича (03186, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. № 34, оф. № 30) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003 м. Житомир, вул. О. Ольжича, 7, код ЄДРПОУ 13559341), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, Ужгородський район, м. Ужгород, пл.Народна,4, код ЄДРПОУ 20453063) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
01 грудня 2025 року ОСОБА_1 , через уповноваженого представника Хомича Івана Олександровича звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, якою просить: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16.09.2025 №063350039547 щодо відмови ОСОБА_1 в призначені та виплаті пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду її роботи на посаді вчителя у Житомирській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, починаючи з 08.09.2025; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду її роботи на посаді вчителя у Житомирській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, починаючи з 08.09.2025.
08 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
21 січня 2026 року ухвалою суду адміністративний позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
27 січня 2026 року, позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків та уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить су: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16.09.2025 №063350039547 щодо відмови ОСОБА_1 в призначені та виплаті пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду її роботи з 01.10.2017 по 31.05.2025 на посаді вчителя у Житомирській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, починаючи з 08.09.2025; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити призначення та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням до спеціального стажу роботи ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду її роботи з 01.10.2017 по 31.05.2025 на посаді вчителя у Житомирській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, починаючи з 08.09.2025.
29 січня 2026 року ухвалою суду продовжено розгляд справи (без виклику сторін).

1. Позиції сторін.

Позивач свої позовні вимоги аргументувала тим, що позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 08.09.2025, тобто після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019, у спірних правовідносинах мають бути застосовані положення пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якими передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 підтверджуються, що Позивач починаючи з 01.09.1995 працювала на посаді вчителя у Житомирській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 30 (28.09.2022 перейменована на Ліцей № 30 міста Житомира, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці). Сам Відповідач у Формі РС-право зазначає, що страховий стаж Позивача з 01.01.2017 по 10.10.2017 є стажем роботи на посадах, що дає право на призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ. Водночас, індивідуальними відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб (довідкою форми ОК-5) підтверджується, що Позивач з січня 2017 року по травень 2025 року (дата оновлення відомостей про сплачені страхові внески) працювала у Житомирській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 30 (з 28.09.2022 — Ліцеї № 30 міста Житомира), ЄДПОУ — 22059198. Відтак, записи трудової книжки Позивача та інші додаткові документи (довідка форми ОК-5) підтверджують право Позивача на врахування відповідного пільгового стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років. Водночас варто зазначити, що уточнююча довідка підтверджує саме спеціальний стаж роботи та її характер, а не право особи на пільгову пенсію. Зазначена довідка необхідна для подальшого її надання відповідним органам Пенсійного фонду України, які в свою чергу визначають наявність підстав і права особи на пенсію на пільгових умовах. Проте Відповідачем зазначену довідку у Позивача витребувано не було. Більше того, Відповідачем не висловлено жодних сумнівів у реальності періодів роботи Позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, з 01.09.1995 по 10.10.2017, з яких, зокрема, у період з 01.01.2017 по 10.10.2017 Позивач продовжувала працювати на тій самій посаді в тій самій юридичній особі
24 грудня 2025 року відповідачем 1 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначають, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності. Додатково зазначаємо період трудової діяльності з 11.10.2017 не можливо зарахувати до спеціального стажу, оскільки це суперечить вимогам пункту 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Страховий стаж особи становить 32 роки 11 місяців 27 днів. Спеціальний стаж відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із змінами згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», становить станом на 11.10.2017 – 24 роки 01 місяць 22 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням вимог ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Отже, дії Управлінням є правомірними та вмотивованими, а позов є необґрунтованим, тому підлягає залишенню без задоволення.
25 грудня 2025 року відповідачем 2 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначають, що страховий стаж особи становить 32 роки 11 місяці 27 днів. Спеціальний стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, станом на 11.10.2017 - 24 р. 1 м. Відповідно до пункту «с» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років призначається працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального захисту за умови наявності станом на 01.04.2015 р. спеціального стажу не менше 25 років, станом на 01.01.2016 р.- 25 років 6 місяців, станом на 11.07.2017 р. не менше 26 років 6 місяців. До стажу роботи зараховується період роботи на відповідних посадах у відповідних закладах згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів від 04.11.1993 р. №909 (із змінами). Розділом 1 «Освіта» зазначено Переліку визначено заклади, установи та посади, які дають право на пенсію за вислугу років. Цей перелік є вичерпним і застосовується тільки для осіб, які працюють в цих закладах і на зазначених посадах.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що 08 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, (а.с. 43-44).
16 вересня 2025 рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 063350039547 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії, (а.с. 21).
У рішенні зазначено, що за результатами розгляду заяви та додаткових документів поданих до заяви до страхового стажу роботи заявника зараховано всі період трудової діяльності згідно поданих документів. Страховий стаж заявника становить 32 р. 11 м. 27 д., спеціального стажу 24 р. 1 м. 22 д.
Не погодившись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 063350039547, позивач звернулася до суду.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Згідно з приписами частини 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції Закону до 01.04.2015), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VІІІ (далі - Закон № 213-VІІІ) статтю 55 Закону № 1788-ХІІ викладено у новій редакції, у тому числі і пункт «е», за змістом якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Вказані зміни набрали чинності 01 квітня 2015 року.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VІІІ (набрав чинності 01 січня 2016 року; далі - Закон № 911-VІІІ) у пункті «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років». Також пункт доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, які визначають умови виходу на пенсію за вислугу років до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту.
Отже, Законом № 911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 у справі № 1-13/2018 (1844/16, 3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами № 213-VIII, № 911-VIII.
Пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 встановлено, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами № 213-VIII, № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, наведена норма статті 55 Закону № 1788-XII підлягає застосуванню з 04.06.2019 в редакції, яка діяла до змін, внесених Законами № 213-VIII, № 911-VIII, і передбачає право на пенсію за вислугу років працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII (далі - Закон № 2148-VIII), який набрав чинності 11 жовтня 2017 року, розділ ХV Прикінцеві положення Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Також Законом № 2148-VIII абзац 2 пункту 16 розділу ХV Прикінцеві положення Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV викладено в такій редакції: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».
Суд звертає увагу на те, що вказаною нормою збережено гарантії певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VIII мають підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону «Про пенсійне забезпечення».
За таких умов, особа, яка станом на момент звернення до органів пенсійного фонду здобула від 25 до 30 років спеціального стажу роботи, має право на обчислення її спеціального стажу відповідно до положень статті 55 Закону № 1788-XII в редакції, яка діяла до змін, внесених Законами № 213-VIII, № 911-VIII.
Крім того, аналіз змісту пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» дозволяє дійти висновку про те, що законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909).
Розділ 1 «Освіта» Переліку № 909, встановлює, зокрема, що робота у загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах на посадах учителів, логопедів, вчителів-логопедів, вчителів-дефектологів, викладачів, сурдопедагогів, тифлопедагогів, вихователів, завідуючих та інструкторів слухових кабінетів, директорів, завідуючих, їх заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючих навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачів філіями, їх заступників з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальних педагогів (організаторів позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичних психологів, педагогів-організаторів, майстрів виробничого навчання, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи дає право на пенсію за вислугу років.
14.06.2000 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 963, якою затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників (далі - Перелік № 963), відповідно до якого до посад педагогічних працівників згідно з цим Переліком віднесено: вчителі, викладачі всіх спеціальностей, асистент вчителя, асистент вчителя-реабілітолога, старший викладач вищого навчального закладу I і II рівня акредитації, майстер виробничого навчання, педагог професійного навчання, старший вихователь, вихователь, асистент вихователя, соціальний педагог по роботі з дітьми з інвалідністю, логопед закладу охорони здоров`я та соціального забезпечення, методист, педагог-організатор, практичний психолог, соціальний педагог, керівник гуртка, секції, студії, інших форм гурткової роботи; концертмейстер, художній керівник, культорганізатор, акомпаніатор, екскурсовод, інструктор з туризму закладів освіти; старший вожатий, вожатий, вихователь-методист, музичний керівник, інструктор з фізкультури, інструктор з праці, інструктор слухового кабінету, фахівець (консультант) інклюзивно-ресурсного центру, старший керівник та керівник туристських груп (походу, екскурсії, експедиції) у позашкільних закладах; старший майстер у професійно-технічному навчальному закладі, перекладач-дактилолог; помічник директора з режиму, старший черговий з режиму, черговий з режиму у закладах освіти для громадян, які потребують соціальної допомоги і реабілітації.
Враховуючи викладені вище положення, суд звертає увагу на те, що 16 вересня 2025 року при вирішенні питання про призначенні позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII відповідач 2 повинен керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII.
Таким чином, суд дійшов висновку, що на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Щодо доводів відповідача 2 про те, що cтажу за вислугу років позивача становить по 11.10.2017 - 24 роки 1 місяць 22 дні, суд зазначає таке.
Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок №637) передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Згідно з копією трудової книжки НОМЕР_2 від 31 серпня 1989 року позивач з 01 вересня 1995 року по 31 серпня 2025 року працювала вчителем початкових класів, (а.с. 23-25).
Таким чином, як до 11 жовтня 2017 року, так і після 11 жовтня 2017 року позивач працювала на одній і тій же посаді - вчителем початкових класів в Житомирській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів № 30 (Ліцей № 30), а тому період роботи ОСОБА_1 з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2025 року підлягає зарахуванню до спеціального стажу так само як і зарахований період роботи позивача на посаді вчителя до 11 жовтня 2017 року.
Відповідно до змісту спірного рішення та Форми РС - право, пенсійним органом заперечується спеціальний стаж позивача після 11 жовтня 2017 року, (а.с. 50).
Враховуючи вищенаведене, судом встановлено протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16 вересня 2025 року № 063350039547.
Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного спеціального стажу. Враховуючи вищевказані висновки суду щодо необхідності зарахування до спеціального страхового стажу позивача періоду роботи з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2025 року слід зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 08 вересня 2025 року, із врахуванням висновків суду про необхідність зарахування до спеціального страхового стажу періодів роботи.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до частини третьоїстатті 139 КАС Українипри частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Позивач при поданні адміністративного позову сплатила судовий збір у розмірі 969,00 грн, що підтверджується квитанцією від 27 листопада 2025 року № 2662-7009-3131-0079, (а.с. 10).
Таким чином, сума судового збору у розмірі 968,96 грн. підлягає стягненню на користь позивача .
Керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд -
У Х В А Л И В:
1. Позов ОСОБА_1 , через уповноваженого представника Хомича Івана Олександровича до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково. 
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16 вересня 2025 року № 063350039547.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального страхового стажу періоду роботи з 11 жовтня 2017 року по 31 травня 2025 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 08 вересня 2025 року, із врахуванням висновків суду про необхідність зарахування до спеціального страхового стажу періодів роботи.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, Ужгородський район, м. Ужгород, пл.Народна,4, код ЄДРПОУ 20453063) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.).
5. В решті позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повний текст рішення виготовлений та підписаний 11 лютого 2026 року.

Суддя	Т.В.Скраль