26.02.26
22-ц/812/434/26
Справа №468/1770/25
Провадження № 22-ц/812/434/26
Доповідач в апеляційнійінстанціїЯворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
ІменемУкраїни
26 лютого 2026 року       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Лівінського І.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 
на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рум`янцевою Н.О., повний текст якого складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (далі – ТОВ «Він Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 15 вересня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» (ТОВ - «Авентус Україна») та ОСОБА_3 укладено договір про надання фінансового кредиту № 312850. 
Відповідно до індивідуальної частини договору № 312850 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. 
ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 312850 від 15 вересня 2018 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн.
12 квітня 2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «Він Фінанс») укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами.
Відповідно до п.2.2 договір факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року – окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 
30 січня 2019 року укладено додаткову угоду № 11 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 12 від 30 січня 2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до ОСОБА_3 за договором про надання фінансового кредиту № 312850 від 15 вересня 2018 року, перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»)
25 липня 2024 року відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Наказом № 55-к від 25 липня 2024 року на виконання протоколу загальних зборів № 1706 внесені зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства.
Відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс».
Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12 квітня 2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає ? 15800 грн, а саме : сума основного боргу – 4000грн; сума боргу за процентами -2160 грн; сума боргу за пенею та штрафами - 9640,00 грн.
Посилаючись на запровадження карантину по всій території України, а в подальшому оголошення воєнного стану, позивач просив поновити строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, як пропущений з поважних причин.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №312850 від 15 вересня 2018 року у загальному розмірі 20678,20 грн, із яких: 15 800 грн - заборгованість, 3454,90 грн - сума інфляційних втрат, 1423,30 грн - 3% річних; а також судові витрати, включно із витратами на професійну правничу допомогу.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2025 року, з врахуванням ухвали цього суду від 29 грудня 2025 року про виправленні описки, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Він Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 312850 від 15 вересня 2018 року у розмірі 20678,20 грн., яка складається з: суми заборгованості - 15800 грн, суми інфляційних витрат - 3454,90 грн, суми 3% річних - 1423,30 грн, судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Також суд першої інстанції дійшов висновку проте, що ТОВ «Він Фінанс» звернулося до суду з цим позовом в межах строку позовної давності, з урахуванням наведених у рішенні вимог чинного законодавства.
В апеляційні скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника вказує, що рішення суду першої інстанції, є таким, що винесено на підставі неповного та необ`єктивного з`ясування обставин справи, а також наявних доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів перерахування грошових коштів на користь відповідача, а також доказів наявності заборгованості саме в заявленому розмірі, які б відповідали вимогам процесуального закону, положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 № 22 та Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів України». Відповідь ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» не є належними та допустимими доказами видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі. Без належних доказів видачі коштів не можливо також встановити ні сам факт видачі коштів, ні суму.
Крім того, позивачем незаконно здійснювалось нарахування процентів за користування кредитними коштами після закінчення 30-денного строку кредитування, передбаченого договором про споживчий кредит. Тобто відсотки нараховані понад суму 12,0 грн. не відповідають умовам договору, нормам чинного законодавства України та сталій судовій практиці Верховного Суду.
Зазначала, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами, штрафом та пенею та іншими нарахуваннями в розмірі 16 678,20 грн. не є співрозмірною сумі кредиту 4000 грн, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів, тому розмір процентів підлягає зменшенню.
Також, позивачем нараховано штраф та пеню в загальному розмірі 9640 грн строком до 30 січня 2019 року. Проте з врахуванням вимог пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, строк позовної давності щодо стягнення неустойки сплинув 30 січня 2020 року. Отже, судом не правомірно стягнуто штраф та пеню в загальному розмірі 9640 грн.
Звертає увагу суду, що станом на час укладення спірного кредитного договору (15.09.2018 року) відповідачка була дружиною військовослужбовця і є нею на даний час, відтак на неї розповсюджуються положення пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Отже, у відповідності з вказаною нормою права проценти за користування кредитом, а також штрафи, пеня відповідачу не мають нараховуватися. Крім того, враховуючи, що проценти, штрафи та пеня нараховані незаконно, 3% річних та інфляційні нарахування також не підлягають стягненню.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Він Фінанс» не скористались.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Як вбачається із матеріалів справи, до апеляційної скарги представником апелянта надано письмові докази: копії свідоцтва про укладення шлюбу від 10 грудня 2016 року з ОСОБА_4 , військового квитка ОСОБА_4 , витягу з послужного списку ОСОБА_5 , дві довідки в/ч НОМЕР_1 від 24.10.2025 та від 26.10.2025 року про проходження служби ОСОБА_4 .
З наведеного вбачається, що вказані докази надано без клопотання про їх долучення. Більш того, в матеріалах цивільної справи є надані письмові докази, які були долучені судом першої інстанції та їм надано оцінку при ухваленні оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає долучені до апеляційної скарги документи, оскільки немає потреби у їх повторному долучені до матеріалів справи, та повертає їх відповідачці.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, що 15 вересня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 312850 ( а.с.24-27).
За умовами вказаного договору, відповідачу надано кредит у розмірі 4000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, клієнт зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом (п.1.1).
Процентна ставка фіксована та становить 0,01% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65% річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору, починаючи з наступного дня після надання кредиту (п.1.2.1.);
Строк дії кредиту 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. Кредит надається строком на 30 днів ( п.1.4).
Кредит надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, наданий Клієнтом; здійснення грошового переказу на ім`я клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи (п.1.5 договору).
У випадку прострочення повернення кредиту клієнт зобов`язаний сплатити товариству пеню у розмірі 3% від суми кредиту за кожен день прострочення, строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів (п.4.4.1.). На 4 день прострочення клієнт зобов`язаний сплатити додатково штраф у розмірі 100 грн, на 30 день прострочення штраф - 300 грн та на 90 день прострочення штраф - 500 грн (п. 4.4.).
У Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту сторонами визначений розмір внесення позичальником платежів та встановлено, що загальна вартість кредиту за весь строк кредитування становить 4012 грн 00 коп.
Долучені до матеріалів справи копія договору про надання фінансового кредиту №312850 від 15 вересня 2019 року та додаток № 1 до договору підписано електронним підписом 15 вересня 2019 року 12:51:03.
Згідно із наданою ТОВ «Авентус Україна» довідки, договір підписаний електронним підписом, що створений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який направлено позичальнику на номер телефону, повідомлений останнім. Отже, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом введення коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору.
12 квітня 2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу № 1, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за Договором про надання фінансового кредиту № 312850 від 15.09.2018, за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора стосовно відповідачки.
30 січня 2019 року укладено додаткову угоду № 11 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників,в тому числі до гр. ОСОБА_3 за договором про надання фінансового кредиту № 312850 від 15.09.2018 перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Відповідно до реєстру прав вимоги №12 від 30 січня 2019 року розмір права вимоги до боржника ОСОБА_1 на день відступлення права вимоги за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 312850 від 15.09.2018 становить 6160 грн та складається із суми заборгованості по тілу кредит 4000 грн., суми заборгованості по відсоткам 2160 грн ( а.с.44-48).
Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Авентус Україна» на дату відступлення прав вимоги, заборгованість за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 312850 від 15.09.2018 року становить 15800 грн., та складається з суми основного боргу - 4000 грн, суми боргу за процентами - 2160 грн; 9640 грн - сума боргу за пенею та штрафом.
Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» № 1706 від 25 липня 2024 року, було змінено найменування ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» та внесено відповідні зміни до облікових та інших документів товариства.
Із розрахунку, наведеного позивачем у позові, за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року нараховано в порядку частини 2 статті 625 ЦК України - суму інфляційних втрат 3454,90 грн., суму 3% річних 1423,30 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених вимог. Проте не з усіма висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що укладений 15 вересня 2018 року ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 договір № 312850 про надання споживчого кредиту був вчинений в електронній формі - підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора.
Тому на цей договір поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного суд першої інстанції, встановивши, що 15 вересня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 312850 про надання споживчого кредиту, який позичальник підписала за допомогою одноразового паролю-ідентифікатору, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.
Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду справи, підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання нею цього договору.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та ряді інших, тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Колегія суддів зазначає, що просте заперечення відповідачем факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надала жодних доказів несанкціонованого доступу до її особистого кабінету, використання її персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність її вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.
Виконання ТОВ «Авентус Україна» умов Договору та перерахування коштів на зазначений у ньому позичальником картковий рахунок підтверджений листом директора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с. 57).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
У справі, яка переглядається, відповідач отриману суму кредиту та інші платежі, передбачені Договором первісному, а в подальшому - новому кредиторові - позивачу, не повернув.
Суд, вирішуючи спір, вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі , з чим не у повній мірі погоджується апеляційний суд.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 1048,  частини 1 статті 1054 ЦК України  кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. 
Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Після закінчення строку дії кредитного договору проценти та пеня не нараховуються. Такий висновок зробив Верховний Суду в постанові №175/4753/15-ц.
Відповідно до статей 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Суд першої інстанції на підставі наданих сторонами та оцінених у відповідності із вимогами статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку доказів правильно встановив фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факт укладання відповідачем Договору, у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача, до якого за договорами відступлення права вимоги перейшли права кредиторів за договорами.
Щодо розрахунку позивачем заборгованості та стягнення нарахованих процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафу.
Укладаючи 15 вересня 2018 року електронний договір № 312850 про надання фінансового кредиту між сторонами було узгоджено наступні умови:
Згідно з пунктом 1.1. договору товариство надає клієнту грошові кошти в розмірі 4000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 
Сукупна вартість кредиту складає 100,30% від суми кредиту (у процентному виразі) або 4012 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти за користування кредитом 0,30% від суми кредиту (у процентному виразі) або 12 грн(у грошовому виразі) (пункт 1.3)
Процентна ставка фіксована та становить 0,01% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65% річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору, починаючи з наступного дня після надання кредиту (п.1.2.1.).
Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається строком на 30 днів (пункт 1.4)
Пунктом 1.6 договору визначено, що клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом. 
Для цього він зобов`язаний у повному обсязі сплатити нараховані на дату продовження (пролонгації) проценти за користування кредитом, а також пеню та штраф (у разі наявності). У такому разі та за умови, що залишок тіла кредиту складає не менше 400 грн, строк користування кредитом автоматично продовжується (пролонгується) з дати внесення необхідної суми грошових коштів на такий самий строк і на таких самих умовах (при цьому укладання додаткового договору не потребується). 
Пунктом 3.5 кредитного договору визначено, що у разі продовження строку користування кредитом (пролонгації) та у разі, якщо встановлена підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 цього договору процентна ставка за користування кредитом менша ніж 1.8% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, клієнт зобов`язаний сплатити товариству проценти за користування кредитом у розмірі 1.8% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом у межах продовженого строку надання кредиту. При цьому клієнт розуміє та надає згоду товариству, що така зміна процентної ставки не є односторонньою зміною умов договору. 
Відповідно до графіку розрахунків до договору про надання фінансового кредиту №312850 від 15 вересня 2018 року на дату повернення кредиту не пізніше 15 жовтня 2018 року відповідач повинна була сплатити суму кредиту - 4000 грн, суму нарахованих процентів 12.00 грн, разом 4012 грн. Для продовження строку користування кредитом необхідно сплатити 12.00 грн.
Згідно наданого позивачем розрахунку вбачається, що 12 жовтня 2018 року відповідачем сплачені нараховані проценти в розмірі 10,80 грн, а отже відбулася пролонгація кредитного договору на такий самий строк (30 днів) до 12 листопада 2018 року. 
Враховуючи, що кредит надавався строком на 30 днів та був продовжений до 12 листопада 2021 року, то ТОВ «ВІН ФІНАНС» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Відповідно до наданого розрахунку проценти нараховано з період з 13 жовтня по по 11 листопада 2018 року у розмірі 2120 грн.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 6160 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4000 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 2160 грн. 
Твердження відповідача про те, що розрахунки суми боргу, не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтвердженні первинними обліковими бухгалтерськими документами, а отже, позивач не довів наявність заборгованості за спірним кредитним договором у розмірі, зазначеному у розрахунках, колегією суддів відхиляються, оскільки Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а первісний кредитора та позивач не є банківськими установами України, отже на нього дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність достатніх та належних доказів у матеріалах справи перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, а наданий позивачем лист ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» не є первинним бухгалтерським документом, оскільки відповідач не скористалася своїм правом подати суду власний розрахунок заборгованості, а також докази на спростування позовних вимог позивача, а саме того, що кредитні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, вказаний у Договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить, або нею не вчинялися дії по пролонгації договору.
За такого суд першої інстанції правильно погодився із розрахунком заборгованості за кредитним договором позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом. Доводи апеляційної скарги правомірності нарахування відсотків не спростовують.
Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Як вбачається із наданого позивачем розрахунку відповідачеві після закінчення строку кредитування було нараховано з 15 листопада 2018 року штраф на загальну суму 400 грн та пеня на загальну суму 9240 грн. 
Відповідно висновку зроблено Верховний Суду в постанові по справі №175/4753/15-ц, після закінчення строку дії кредитного договору пеня не нараховуються. 
Отже, у справі, яка переглядається, вимоги ТОВ «ВІН ФІНАНС» про стягнення пені, яка нарахована первісним кредитором після 12 листопада 2018 року (закінчення строку кредитування) у розмірі 9240 грн не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені.
В той же час, враховуючи, що отримані кредитні кошти за тілом кредиту в розмірі 4000,00 грн відповідачем не повернуті, то штраф у зв`язку з простроченням виконання умов договору в розмірі 400,00 грн, нарахований позивачем, відповідає умовам визначеного сторонами договору.
Крім того, колегія суддів наголошує, що стягнення вказаного вище штрафу можливе лише у випадку неналежного виконання відповідачем умов укладеного кредитного правочину в межах строку його дії, тому нарахування штрафу можливе виключно поза строком дії договору.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, позовна давність, про застосування якої просить відповідач, в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки( штрафу, пені).
Із наданого розрахунку вбачається, що позивачем нараховано штраф строком до 30 січня 2019 року, а відтак строк на звернення до суду з вимогами про стягнення штрафу закінчився 30 січня 2020 року, тоді як позивач звернувся до суду з позовом у серпні 2025 року.
А відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 400 грн. Доводи апелянта про застосування позовної давності до стягнення штрафу є слушними. 
У статті 1050 ЦК передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.
За змістом частини 2 статті 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.
Позивачем визначений період нарахування інфляційних втрат та 3% річних з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року. 
Враховуючи, що розмір заборгованості за кредитним договором становить 6160 грн, розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 1346,97 грн та 3% річних – 554,91 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФІН ФІНАНС».
Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, у зв`язку з чим припустився помилки при ухваленні судового рішення.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування норм матеріального права, а саме частини 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В апеляційній скарзі апелянт зазначала, що вона на час укладання кредитного договору 15 вересня 2018 року та на теперішній час є дружиною військовослужбовця, а відтак на неї розповсюджуються положення частини15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону України від 11 квітня 2024 року №3633 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», і їй проценти за користування кредитом, а також штрафи, пеня не нараховуються.
На підтвердження чого надала копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , відповідно до якого 10 грудня 2016 року вона зареєструвала шлюбу з ОСОБА_4 , витяг із послужного списку ОСОБА_4 від 22 жовтня 2025 року, згідно з яким він з 12 лютого 2008 року по теперішній час проходить військову службу у Збройних Силах України.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи з огляду на таке.
Відповідно до частини 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей",в редакції чинній на час укладання вказаного кредитного договору, військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Законом України від 11 квітня 2024 року №3633 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», пункт 15 статті 14, викладено у новій редакції, якою передбачено, що військовослужбовці………. та їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, 
Відповідно до розділу II Прикінцеві та перехідні положення, цей Закон набирає чинності через один місяць з дня, наступного за днем його опублікування. Закон від 11 квітня 2024 року №3633 опубліковано у газеті Голос України № 16 від 17 квітня 2024 року, а відтак набрав чинності 18 травня 2024 року.
Отже, на час укладання та виконання умов договору про надання фінансового кредиту від 15 вересня 2018 року, частиною 15 статті 14 Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" не було передбачено пільг для дружин військовослужбовців щодо не нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом.
Вказана норма в редакцій чинній з 18 травня 2024 року на ОСОБА_1 не поширюється.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин та відповідно до наведеного правового обґрунтування, з передбачених пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підстав, рішення суду першої інстанції слід зміни, позов ТОВ «ВІН ФІНАНС» задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №312850 від 15 вересня 2018 року в розмірі 6160 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4000 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 2160 грн, а також за порушення грошового зобов`язання суму трьох процентів річних у розмірі 554,91 грн та інфляційних втрат в розмірі 1346,97 грн.
Зважаючи на викладене, підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги ТОВ «ВІН ФІНАНС» підлягають задоволенню частково, на 38,9 %, тому сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 942,31 грн (2422,40х38,9%), витрати на правову допомогу у суді першої інстанції в розмірі 1945 грн (5000х38,9%), підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС».
Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2217 грн (2 216,5х61%) підлягає стягненню з ТОВ «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить стягнути із позивача витрати на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн. 
Так, зазначає, що 25 грудня 2025 року між ОСОБА_6 (далі - Клієнт) та адвокатом Сікорською І.С. (далі - Адвокат) укладено договір про надання правової допомоги. Згідно п. 3.1 Договору про надання правової допомоги за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2. Договору Клієнт сплачує Адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком до цього Договору. Відповідно до п. 4.1 Договору про надання правової допомоги розмір оплати праці Адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього Договору. У відповідності до Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги від 25.12.2025 р. Сторони погоджують надання Адвокатом наступної правової допомоги – підготовка та подача до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2025 р. по справі № 468/1770/25 Загальна вартість правової допомоги, вказаної в п.1.1 даного додатку, складає 5000 грн Згідно квитанції/платіжного доручення юридичні послуги адвоката Сікорської І.С. з професійної правничої допомоги сплачені у повному обсязі (докази оплати додаються).
Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критеріїв визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.
За загальним правилом, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони в разі доведення нею не дотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.
Водночас у частині 3 статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23.
У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахування конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Враховуючи, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково на 61%, то із ТОВ «Він Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 3050 грн.
Згідно з частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення - 26 лютого 2026 року.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2025 року змінити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ««ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 312850 від 15 вересня 2018 року в сумі 6160 грн, яка складається із суми заборгованості по кредиту- 4000 грн, суми заборгованості по відсоткам - 2160 грн, а також за порушення грошового зобов`язання суму трьох процентів річних у розмірі 554 грн 91 коп. та 1346 грн 97 коп. інфляційних втрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» 942 грн.31 коп. судового збору за подання позовної заяви, 1825 грн. витрати на правничу допомогу.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 3050 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2217 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Головуючий       Ж.М. Яворська

Судді         Т.М. Базовкіна

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.