ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/5580/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року (суддя Богатинський Богдан Вікторович) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 16 травня 2025 по день фактичного розрахунку 29 травня 2025; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 16 травня 2025 року по 29 травня 2025 року включно в розмірі 13 050,83 грн; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за час затримки виплати з 16 травня 2025 до 29 травня 2025 включно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 16 травня 2025 по день фактичної виплати 29 травня 2025 року; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду в від 29 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 17 травня 2025 року по 28 травня 2025 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 17 травня 2025 року по 28 травня 2025 року включно в розмірі 8 521,20 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн (одну тисячу гривень 00 коп.).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позову повністю. Апеляційна скарга ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України не поширюються. Зазначає, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, кількості днів прострочення, діями позивача та відповідача, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 937,34 грн. Вказує, що витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 16.05.2025 № 136 про виключення позивача зі списків особового складу не був наданий відповідачу своєчасно, тобто в день звільнення позивача з військової служби, а надійшов лише 28.05.2025. За таких обставин відсутні підстави стверджувати про наявність протиправної бездіяльності відповідача, пов`язаної з несвоєчасним нарахуванням та невиплатою позивачу усіх належних при звільненні сум.
Відзив на апеляційні скарги не подавався.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на повному господарському та фінансовому забезпечені у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 16 травня 2025 року № 136 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 99-РС від 07 травня 2025 року, відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 6). 
На картковий рахунок позивача 29.05.2025 надійшли грошові кошти від Військової частини НОМЕР_1 , а саме: грошове забезпечення в сумі 129 643,69 грн (а.с. 15).
ОСОБА_1 вважає, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак у позивача виникає право звернення до суду з вимогами, пов`язаними з нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Щодо зауважень відповідача, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, не поширюються норми статей 116 і 117 КЗпП України, колегія суддів зазначає, що основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних при звільненні сум, застосуванню підлягають норм статей 116 та 117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з роботи/ служби.
Верховний Суд вже неодноразово, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 20.01.2021 у справах № 200/4185/20-а та № 240/12238/19, від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, наводив висновки щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби, які підлягають врахуванню під час розгляду цієї апеляційної скарги. Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що роботодавець несе обов`язок перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні. Такий обов`язок припиняється проведенням фактичного розрахунку та саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений з позивачем 16.05.2025 – в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, натомість належні до виплати суми були виплачені 29.05.2025, що суперечить приписам чинного законодавства, а тому відповідач має обов`язок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Днем звільнення ОСОБА_1 є 16.05.2025, а тому першим днем затримки є 17.05.2025. 
Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 29.05.2025, а тому останнім днем затримки є 28.05.2025. 
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2025 № 1661/15710 середньоденний заробіток позивача складає 710,10 грн.
Загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 12 дня, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 8 521,20 грн (12 днів (кількість днів затримки) х 710,10 грн (середньоденний заробіток)).
Щодо зауважень відповідача про очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, колегія суддів не знаходить такі доводи обґрунтованими, адже як вбачається з матеріалів справи, позивач у день звільнення не отримав жодних коштів, тобто заборгованість існувала у період з 17.05.2025 по 28.05.2025 у повному обсязі, вказані обставини виключають можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Також не є слушними зауваження відповідача, що витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 16.05.2025 № 136 про виключення позивача зі списків особового складу не був наданий військовою частиною НОМЕР_2 відповідачу своєчасно, адже неузгодженість у роботі військових частин не звільняє відповідача від відповідальності внаслідок порушення трудового законодавства.
Враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року в адміністративній справі № 280/5580/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з 19 лютого 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.
Повна постанова складена 19 лютого 2026 року. 

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров 

суддя Т.І. Ясенова