Справа № 127/22063/25
Провадження № 22-ц/801/588/2026
Категорія: 66
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року	Справа № 127/22063/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з 
розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Оніщука В.В. Рибчинського В.П.
за участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.
позивача: ОСОБА_1 
відповідача: ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року, ухвалене під головуванням судді Ан О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог - Вінницької міської ради, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим помешканням, зняття з реєстрації,-

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим помешканням, зняття з реєстрації. Зазначив, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , однак фактично у ній не проживає понад шість років, участі в утриманні житла не бере, комунальні послуги не сплачує і не використовує приміщення за його цільовим призначенням. При цьому відповідачка не є власником зазначеної квартири та фактично проживає в іншому житловому будинку по АДРЕСА_2 , що належить їй на праві власності. Він же з 28.01.2022 року зареєстрований у квартирі кв. АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_3 , з якою він проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Загальна площа квартири становить 18,05 кв. м, з яких житлова — 12,2 кв.м, що є недостатнім для забезпечення належних житлових умов. 
Наявність у спірному житлі зареєстрованої особи ОСОБА_2 , яка фактично не там проживає, перешкоджає реалізації його права на поліпшення житлових умов про що його повідомили на прийомі у Вінницькій міській раді.
Рішенням Вінницького міського суду від 10.12.2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про визнання її такою, що втратила право на користування житловим помешканням, зняття з реєстрації , відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм права ,а у справі ухвалити нове рішення, яким й1ого позовні вимоги задовольнити повністю. Зазначив, що суд не належним чином дослідив докази тієї обставини , кому саме належить заборгованість зі сплати комунальних платежів, яка обліковується за ОСОБА_2 , що підтверджує її відсутність у відповідній квартирі. Крім того, свій висновок про відмову у знятті ОСОБА_2 з реєстрації суд обґрунтував положеннями абз.3 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», однак вказана норма була виключена на підставі ЗУ № 1871-IX від 05.11.2021 «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Також суд послався на п. 2 ч.3 ст. 71 ЖК Української РСР, згідно якого жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем, проте ОСОБА_2 не підпадає під цю категорію осіб. Також судом не було обґрунтовано те , яким чином ОСОБА_1 штучно погіршив свої умови проживання.
Відзив до апеляційного суду не надходив.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи , рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні , виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що ОСОБА_1 не набув статусу особи, яка потребує поліпшення житлових умов. При цьому суд зазначив, що зняття з реєстрації місця проживання можливе виключно на підставі рішення суду про втрату права користування житловим приміщенням, однак підстав для позбавлення ОСОБА_4 такого права встановлено не було. Також суд врахував, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даній справі, а спірна квартира перебуває у власності територіальної громади. Окремо була взята до уваги позиція представника Вінницької міської ради, який не підтримав заявлені позовні вимоги. Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність дотримання балансу між конституційним правом особи на житло та допустимістю втручання у це право.
При цьому суд дійсно послався на недіючі положення абз.3 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» ,які були виключені із Закону на підставі ЗУ № 1871-IX від 05.11.2021 «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
У мотивувальній частині рішення суд послався на ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» в якій йдеться про те, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказана стаття на час ухвалення рішення була виключена із закону та не підлягала застосуванню. Використання судом норми права, що втратила чинність, свідчить про неправильне застосування законодавства. 
Разом із тим, незважаючи на те,що доводи апеляційної скарги щодо неправильного посилання суду на норму права заслуговують на увагу , колегія суддів вважає,що в цілому висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову, є обгрунтованими , виходячи із наступного. 
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_3 є власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , що складає 1/20 частки квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 (а.с. 10).Квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 21,4 кв.м., житлова - 12.2 кв.м. , перебуває у приватній власності. Зареєстрованими в квартирі значились ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (власники)
28.01.2022 року ОСОБА_1 , зареєстрував своє місце проживання в квартирі АДРЕСА_1 , житлова площа якої становить 12,1 кв.м та яка належить ОСОБА_3 .
Згідно акту обстеження житлових умов №37 від 11.03.2025 року, за адресою АДРЕСА_9 - в зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Кількість кімнат 1, житлова площа 12,2 м.кв. Характеристика житлової площі задовільна.(а.с.15)
ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 16.12.1986 року по теперішній час (а.с. 31) .Вказана квартира не є приватизованою і перебуває у комунальній власності .Заборгованість по сплаті комунальних платежів по вказаній квартирі АДРЕСА_3 станом на 01.01.2025 року складає 55 872,42 грн ,а станом на 01.05.2025 року складає 63 410 грн (а.с. 12,12 -зворот).
Користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду регулюється ,зокрема,Главою 2 ЖК України.
Згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок ( ч.1 ст.63 ЖК України) .
Згідно ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.(ст.65-1 ЖК)
Випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відстніми громадянами (наймачами або членами його сім`ї) і строки регулюються ст.71 ЖК України . 
Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, вказаних у п.п.1-7 ч.3 вказаної статті ,зокрема, призову на строкову військову службу ; тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ч.4 ст 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). 
"Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Крім того,згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.
Отже, звертатись до суду за захистом своїх прав може особа, права якої є порушеними,невизнаними або оспорюваними . 
З матеріалів справи вбачається, що 10.01.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницької міської ради із заявою про надання житлової площі під розширення та приватизацію квартири АДРЕСА_1 (а.с.7)
Листом виконавчого комітету Вінницької міської ради №м/01/2842/10010 від 29.01.2025 року повідомлено, що ОСОБА_1 не перебуває на квартирному обліку для поліпшення житлових умов при виконавчому комітеті міської ради, на соціальному квартирному обліку та на обліку громадян, які потребують надання житла з фондів для тимчасового користування. Також ОСОБА_1 роз`яснено підстави для взяття на квартирний облік. (а.с.8)
Листом виконавчого комітету Вінницької міської ради № м/01/16443/10010 від 19.03.2025 року ОСОБА_1 ще раз повідомлено, що він не перебуває на квартирному обліку та розяснено, що ордер для заселення видається лише на вільне жиле приміщення, оскільки у спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 вона є зайнятою і для видачі ордера для заселення вищезгаданої квартири відсутні правові підстави. (а.с.9) 
17.02.2025 року ОСОБА_1 звертався до ПП «ДОБРОБУД-ВІН» з метою отимання акту комісії про відсутність ОСОБА_2 за місцем проживання за вищезазначеною адресою протягом шести місяців та отримання довідки із якого часу ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги.(а.с.16)
Листом ПП «ДОБРОБУТ-ВІН» № 36 від 10.03.2025 року відмовило ОСОБА_1 у наданні вищевказаної інформації щодо ОСОБА_2 з посиланням на те, що ОСОБА_1 не являється власником кв. АДРЕСА_3 , через що ПП «Добробут-Він» не має законної підстави надати конфіденційну інформацію щодо іншої фізичної особи та її персональних даних. (а.с.17)
Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_1 вважає ,що ОСОБА_2 ,не проживачючи у своїй квартирі понад строки,встановлені законом, втратила право користування житловим приміщенням ,чим порушує їх з ОСОБА_3 права на поліпшення житлових умов. 
Таким чином,позивачу необхідно суду довести,що у зв`язку з визнанням відповідачки такою ,що втратила право користування житловим приміщенням у нього згідно Закону виникне право на поліпшення житлових умов саме за рахунок житлової площі у квартирі комунальної власності ,де наймачем є відповідачка .
Однак, позивач ОСОБА_1 наявність у нього та ОСОБА_3 таких прав суду не довів і необхідних доказів не надав.
Між тим, згідно ст. 42 ЖК України, жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 42-1, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України. 
Відповідно до ст. 39 ЖК України, громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов: за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті; за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншого громадського об`єднання і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради. 
Згідно ст. 36 ЖК України, - облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради. Відповідно до законодавства України у випадках і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, громадян може бути взято на облік і не за місцем їх проживання.
Відповідно до ст. 34 ЖК України потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни:1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному цим Кодексом та іншими актами законодавства України; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.
Більш того, ст. 43 ЖК України передбачено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Законодавством України окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік. 
Стаття 35 ЖК України передбачає, що громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом обміну займаного жилого приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку), а також громадяни, у яких потреба в поліпшенні житлових умов виникла внаслідок вилучення жилого приміщення, використовуваного для одержання нетрудових доходів (стаття 96) не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов.
Хоча достовірних доказів обставин навмисного погіршення позивачем своїх житлових умов матеріали справи не містили ,оскільки відсутні дані щодо попереднього місця проживання позивача і суд першої інстанції передчасно дійшов такого висновку,проте ці обставини жодним чином не спростовують вірні висновки про те,що позивач ОСОБА_1 у даній справі не є належним позивачем ,так як не довів набуття ним статусу особи, яка потребує поліпшення житлових умов за рахунок житла відповідачки і таким чином отримання права на захист цього житлового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
З відповідей виконавчого комітету Вінницької міської ради від 29.01.2025 року та 19.03.2025 року на запити ОСОБА_1 вбачається ,що ОСОБА_1 на квартирному обліку для поліпшення житлових умов при виконавчому комітеті міської ради, на соціальному квартирному обліку та на обліку громадян, які потребують надання житла з фондів для тимчасового користування не перебуває. Незважаючи на роз`яснення йому підстав для взяття на квартирний облік, ОСОБА_1 не став на квартирний облік як особа,що потребує поліпшення житлових умов , а отже не має підстав для надання йому житлового приміщення.
Таким чином,оскільки позивачем не доведено перебування його на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесення до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, тобто, не доведена наявність у нього права і можливості отримати житлове приміщення в квартирі, наймачем якої є ОСОБА_2 , ним не доведено порушення його прав ,а отже ,він не є належним позивачем у даних правовідносинах,що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову без необхідності дослідження обставин тривалості відсутності відповідача у житлі ,несплати нею комунальних послуг ,тощо.
Крім того законодавством передбачено ,що правом звертатись до суду з позовом мають не всі зацікавлені ,а лише певні особи . 
Коло осіб, які мають право ініціювати спори за статтями 71, 72 Житлового кодексу (ЖК), обмежене учасниками житлових правовідносин. 
Згідно ст.61 ЖК України сторонами договору найму є наймодавець (власник або уповноважений ним орган) та наймач.
Згідно ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, мають рівні з наймачем права та обов`язки.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до роз`яснень п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в силу ст.61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Відповідно до вказаних роз`яснень житлово-експлуатаційна організація або інше підприємство, установа чи організація як наймодавець є належними позивачами у спорах, що виникають із договору найму житлового приміщення, зокрема, можуть пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
Аналіз вказаних статей та ст.ст.71,72 ЖК України ,науково-практичного коментаря до них, Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та судової практики, дає підстави для висновку, що право на позов за ст.ст.71,72 ЖК належить  учасникам житлових правовідносин - наймодавцю (власнику житла або уповноваженому ним органу), наймачу або членам його сім`ї,що набули рівне з наймачем право користування ним і чиї права безпосередньо обмежуються перебуванням відповідача у житлі. Термін «наймодавець» у державному та комунальному фонді — це і є власник (держава/громада) або уповноважений ним орган (наприклад, балансоутримувач будинку). Особи, які не мають і не набули самостійного права на вказане житло (наприклад, сторонні особи) права на пред`явлення такого позову не мають . 
Інші особи, які не наділені правом користування спірним житловим приміщенням або не є стороною договору найму, не можуть вважатися належними позивачами.
Таким чином, якщо позивач не є власником, наймачем чи мешканцем спірної квартири ,не є стороною договору найму і не набув самостійного права на неї , факт реєстрації іншої особи в спірній квартирі жодним чином не обмежує його права. Відсутність порушеного права позивача є самостійною підставою для відмови у позові.
ОСОБА_1 не довів належними й допустимими доказами факту порушення, невизнання чи оспорювання його прав або законних інтересів. 
Позивач ОСОБА_1 не був і не являється власником спірної квартири (не надав витяг з Реєстру речових прав) чи її наймачем (не надав договір найму чи ордер); не являється членом сім`ї наймача квартири ОСОБА_6 (не проживає у приміщенні та не веде спільного господарства), не є наймодавцем квартири чи уповноваженим ним органом ,не перебуває першим у черзі на обліку громадян,що потребують поліпшення житлових умов, не набув на квартиру самостійних прав і проживання відповідачки у спірній квартирі жодним чином не обмежує його житлові права , він не є належним позивачем за даним позовом , що відповідно до ст. 4 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у позові. 
Відповідно до засад цивільного судочинства судовий захист надається лише у разі наявності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. У матеріалах справи відсутні докази того, що проживання або реєстрація ОСОБА_2 у спірному житлі обмежує чи порушує права ОСОБА_1 . 
Відтак, із вказаних підстав вимоги позивача про визнання ОСОБА_6 такою,що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають . 
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо нез`ясування судом обставин справи щодо неналежної оплати відповідачкою комунальних послуг , терміну її відсутності у житлі , невірного встановлення судом обставин штучного погіршення позивачем житлових умов, правового значення для розгляду справи не мають і судом не досліджуються ,оскільки законодавство ,за наявності у справі неналежного позивача, не пов`язує результат її розгляду із необхідністю встановлення наявності чи відсутності цих обставин. 
Згідно п.50 Постанови Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. 
Оскільки суд відмовив у позові  про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтована і відмова у задоволенні вимоги про зняття відповідачки з реєстраційного обліку .
Інші доводи апеляційної скарги правильності висновку суду про відмову у задоволенні позову не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове або змінити рішення .
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Оскільки суд , при вірних висновках по суті позову і неналежності позивача ,встановлював обставин справи ,що не мають значення для її розгляду, неправильно застосував норми матеріального і порушив норми процесуального права , апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню ,а мотивувальна частина рішення суду - зміні апеляційним судом із залишенням висновку суду про відмову у позові без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України , -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року змінити та викласти мотивувальну частину рішення у тексті цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

судді: В.В.Оніщук

В. П. Рибчинський