КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1222/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/28104/24

05 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Ящук Т.І.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чехович Тетяни Геннадіївни на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 про усунення перешкод та вселення, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року    ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що квартира   АДРЕСА_1 зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 21 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1354.
Вказана квартира була придбана за час перебування позивача і відповідача у зареєстрованому 02 серпня 2003 року шлюбі та, виходячи із норм діючого законодавства, квартира за  АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності.
Після придбання кв.   АДРЕСА_1 сторони та їх спільні діти почали проживати у вказаній кватирі, що підтверджується довідкою ТОВ «Житлосервіс Плюс» від 07.11.2016 року.
Стосунки між сторонами почали псуватись з 2022 року, а з січня 2024 року відповідач покинув місце спільного проживання, після чого сімейні стосунки фактично було припинено.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.04.2024 року у справі № 199/1982/24 шлюб між сторонами розірвано.
Станом на 2024 рік в кв.   АДРЕСА_1 залишилися проживати позивачка з неповнолітнім сином, що підтверджується Актом про фактичне проживання особи, складеним ТОВ «Житлосервіс Плюс» 15.08.2024 року.
Позивач зазначала, що після розірвання шлюбу право спільної сумісної власності на квартиру та право користування житлом за неювідповідачем не визнається. З жовтня 2024 року відповідач почав чинити їй перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю - квартирою   АДРЕСА_1 .
З 10 по 14 жовтня 2024 року вона виїжджала з Києва на оздоровлення та була відсутня у квартирі, чим скористався відповідач.13 жовтня 2024 року відповідач направив їй повідомлення на електронну пошту про зміну замків у спільній квартирі та обмежив доступ до житла.
14 жовтня 2024 року вона не лише не змогла потрапити до власної оселі через зміну замків, а потрапила під погрози з боку невідомих осіб які, застосовуючи фізичний вплив та психологічний тиск, перекрили їй доступ до житла, що підтверджуються її заявами до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 14.10.2024року. А за результатами таких звернень їй було надано послуги в Київському міському центрі гендерної рівності, запобігання та протидії насильству, що підтверджується довідкою № 051/043/Б-100-100 від 25.10.2024 року.
З урахуванням наведених обставин, позивач  ОСОБА_4 я ОСОБА_5 а просила суд усунути  їй перешкоди у користуванні квартирою    АДРЕСА_1 шляхом її вселення до зазначеного житлового приміщення.
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 про усунення перешкод та вселення задоволено.
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до зазначеного житлового приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Чехович Тетяна Геннадіївна подала апеляційну скаргу в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона відповідача посилалась в обгрунтування своїх запереченень.
Зазначає, що саме винні дії позивача призвели до того, що відповідач був позбавлений можливості користуватись своєю власністю - квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідач вимушений був покинути місце спільного проживання по причині постійного психологічного і економічного насильства зі сторони позивача, що включало приниження, образи, контроль, маніпуляції, погрози, шантаж, газлайтинг. Намагаючись захиститися від дій позивача та членів її сім`ї, відповідач звертався до гарячої лінії Громадська організація «Ла Страда - Україна», мобільної бригади соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства, а також в Київський міський центр гендерної рівності, запобігання та протидії насильству. Відповідач проходив роботу з психологом центру щоб впоратися з моральною шкодою, наслідків психологічного насильства, яке здійснювали і здійснюють позивач та члени її сім`ї.
Також, позивач, всупереч статті 150 ЖК України, яка зазначає про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, неодноразово, без згоди відповідача, використовувала квартиру для проживання в ній сторонніх осіб, передавала ключі від квартири третім особам.
Не враховано судом першої інстанції і доводи відзиву відповідача про те, що у відповідача немає фізичної можливості надати позивачці ключі від квартири.
Про неможливість виготовлення дублікату ключа позивачу було достеменно відомо.
До того ж, враховуючи позицію позивача щодо небажання користуватись квартирою, відсутністю вимоги про надання дублікату ключів, наявний процес переговорів щодо розподілу майна, відповідач вважає свою позицію щодо припинення взаємного користування квартирою домоменту завершення процесу переговорів правомірною.
Вказує, що судом першої інстанції не з`ясовано той факт, що позивач, мешкаючи в квартирі, в порушення наведеної норми права, жодного разу не сплатила комунальні витрати.Натомість відповідач, позбавлений права користування квартирою, одноосібно ніс всі витрати на утримання майна - квартири АДРЕСА_1 .
Звертає увагу суду на те, що на сьогоднішній день у Солом`янському районному суді міста Києва розглядається справа № 760/30183/24 за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 про поділ майна набутого в шлюбі.
В зазначеній судовій справі встановлюється належність майна- квартири   АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності подружжя, оскільки квартира, хоч і була придбана під час шлюбу, але за його особисті кошти..
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача  ОСОБА_2  адвокат Педенко Євген Михайлович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зазначає, що судом першої інстанції надано оцінку  наданим доказам та зазначено, що обставини відсутності у позивача доступу до квартири      АДРЕСА_1 , що зумовлено діями відповідача, доводяться заявами ОСОБА_2 від 14.10.2024  року та визнаються сторонами у справі.
Визнаючи в апеляційній скарзі факт зміни замків відповідачем та залишення єдиного екземпляра у ОСОБА_1 , додатково підтверджують фактично встановлені обставини та правильні висновки суду першої інстанції.
На переконання сторони позивача, наявність спору між сторонами про поділ спільного майна подружжя, що знаходиться на розгляді Солом`янського районного суду м. Києва не спростовують презумпції спільності майна.
А доводи відповідача про несплату позивачкою комунальних послуг стосуються утримання спільного майна подружжя та не стосується предмету спору в даній справі, а тому не можуть оцінюватись як доводи у справі про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення в неї.
В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Чехович Тетяна Геннадіївна повторно не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. 04.02.2026 року відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.
Представники позивачки ОСОБА_2 адвокати Педенко Євген Михайлович та Кнізьська Наталія Анатоліївна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задволення, а рішення суду - без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представників позивачки, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони з 02 серпня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.04.2024 року у справі № 199/1982/24.
Квартира   АДРЕСА_1 , щодо якої існує спір, була придбана       ОСОБА_6 ем відповідно договору купівлі-продажу від 21 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., зареєстрованого за № 1354.
З довідок ТОВ «Житлосервіс Плюс» від 07.11.2016 року та від 15.08.2024 року вбачається, що позивач, відповідач та їх спільні діти почали проживати в квартирі   АДРЕСА_1 з 2016 року, а з серпня 2024 року фактично залишились проживати позивач з сином ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З 14.10.2024 року позивач не має доступу до квартири   АДРЕСА_1 , що підтверджується заявами  ОСОБА_2 до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 14.10.2024 року.
Відповідач у наданому відзиві визнав факт заміни ним ключів в спірній квартирі та наявність у нього єдиного екземпляра ключів, яких він позивачці не надавав.
З наданих як позивачем, так і відповідачем довідок про отримання послуг Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству вбачається наявний між сторонами конфлікт та неможливість спільного користування житлом, придбаним під час шлюбу.
Обставини відсутності у позивача доступу до квартири   АДРЕСА_1 , що зумовлено діями відповідача, доводиться заявами  ОСОБА_2 від 14.10.2024 року та визнається сторонами у справі.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_2 до    ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, суд першої інстпції вказав на те, що позивачці чиняться перешкоди у користуванні житлом, співвласником якого вона є. Позивачка упродовж тривалого часу постійно проживала у спірній квартирі. Відповідач визнає факт заміни ним ключів та наявність у нього єдиного екземпляра ключів, який він позивачці не надавав. Відтак, наявні всі правові підстави для задоволення позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року відповідає.
"Житло" має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).
Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що:
"статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статтями 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
У справі, що переглядається, судом встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_4 єю ОСОБА_5 ою та ОСОБА_7 ом ОСОБА_8 ем за час шлюбу, станом на час розгляду цієї справи відсутнє рішення суду про те, що спірне житлове приміщення є особистою власністю відповідача, а отже, позивач має право вільно користуватись вказаною квартирою. 
Разом із тим, відповідачем  ОСОБА_7 ом ОСОБА_8 ем визнається неможливість доступу  ОСОБА_2  до квартири   АДРЕСА_1 внаслідок заміни ним замків у квартирі. Єдиний екземпляр ключів від спірної кваритири наявний у відповідача і їх копію він позивачці не надавав.
Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку, тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю (див. постанови Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22, від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23).
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в корстуванні та вселенняїї в квартиру АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивач, всупереч статті 150 ЖК України, яка зазначає про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, неодноразово, без згоди відповідача, використовувала квартиру для проживання в ній сторонніх осіб, передавала ключі від квартири третім особам, колегія суддів відхиляє, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, здогадках чи недопустимих доказах. Згідно з вимогами закону (ст. 81 ЦПКУкраїни), рішення має базуватися на об`єктивно з`ясованих обставинах, підтверджених належними доказами.
Поряд з цим, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, на підтвердження вказаних доводів, як і не надано судового рішення, яке набрало законної сили, яким задоволено позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання спірною квартирою шляхом припинення проживання сторонніх осіб без згоди  ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що у відповідача немає фізичної можливості надати позивачці ключі від квартири, а про неможливість виготовлення дублікату ключа позивачу було достеменно відомо, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки відсутність у відповідача можливості зробити дублікат ключів не звільняє його від обов`язку забезпечити доступ іншому співвласнику до житла. Відповідач не позбавлений можливості придбати новий дверний замок з двома парами ключів або такими ключами, які дозволяють зробити дублікат, замінити його в спірній квартирі та надати позивачці нові ключі, так як саме віни вчинив дії щодо заміни замків у спірній квартирі.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач жодного разу не сплатила комунальні витрати, натомість відповідач, позбавлений права користування квартирою, одноосібно ніс всі витрати на утримання майна - квартири АДРЕСА_1 не стосуються предмету доказування у даній справі, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Предметом даної справи є позов саме  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 про усунення перешкод  в користувані та вселення в квартиру.
Поряд з цим, відповідач із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування понесених ним комунальних витрат на утримання майна - квартири АДРЕСА_1 не звертався. 
Отже, предметом розгляду у даній справі не є питання несплати позивачем комунальних витрат на утримання майна - квартири АДРЕСА_1 . А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких не заявлено жодних позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що у Солом`янському районному суді міста Києва розглядається справа № 760/30183/24 в якій встановлюється належність майна квартири    АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів відхиляє, так як рішення у даній справі на час вирішення вказаного спору ще не ухвалене, а конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Чехович ТетяноюГеннадіївною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чехович Тетяни Геннадіївни. 
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційнускаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чехович Тетяни Геннадіївни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чехович Тетяни Геннадіївни залишити без задоволення.
Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: