ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року	Справа № 495/12684/23	
 	Номер провадження 1-кп/495/318/2026	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
з участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Білгороді-Дністровському кримінальне провадження №62025150020001061, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.02.2025, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Світловодська Кіровоградської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, в цивільному шлюбі, який має на утриманні двох дітей 2019 та 2023 років народження, на момент вчинення кримінального правопорушення проходив строкову військову службу на посаді водія відділення механізації інженерного взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби та проходячи військову службу на посаді водія відділення механізації інженерного взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану 24.01.2023 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та продовжував ухилятись від проходження військової служби до 20 год. 58 хв. 15.11.2023, проводячи час на власний розсуд не пов`язуючи його з обов`язками військової служби.
Такими діями  ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, що полягає в самовільному залишенні військової частини, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення ч. 5 ст. 407 КК України, визнав і вказав, що щиро розкаюється, а саме в самовільному залишенні військової частини, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану. Наполягав, що самовільно залишив військову частину ще 24.01.2023, а не 05.02.2023, як це стверджує сторона обвинувачення. 
Так в ході його допиту у судовому засіданні показав суду, що він був військовослужбовцем строкової військової служби. 23.01.2023 він особисто написав рапорт про надання йому відпустки строком на 10 днів у зв`язку з хворобою дитини та необхідністю терміново побачитися з сім`єю. Рапорт він передав безпосередньо ротному командиру. Жодної інформації про те, що рапорт задоволено або розглянуто він не отримав. Він півтора роки просив відпустку, її йому не давали. Також стався конфлікт через те, що в нього не було шевронів. 24.01.2023 він повернувся до казарми, зібрав найнеобхідніші особисті речі і спокійно вийшов через КПП військової частини. На уточнюючі питання прокурора відповів, що його розпорядок на час несення служби у військовій частині НОМЕР_1 був таким: о 06:00 ранку у них був підйом, потім о 07:00 сніданок, о 08:00 шикування і після шикування призначалися роботи. Як військовослужбовець строкової військової служби весь час перебував у казармі. Увільнення їм давали лише щоб сходити в магазин. Щодо обставин написання рапорту пояснив, що після спілкування зі старшим роти він написав рапорт на ім`я командира на відпустку, подав його після шикування і повернувся в казарму, в цей день у нього не було запланованих нарядів. На наступний день (24 числа) у нього була сварка з командиром військової частини на фоні того, що в нього не було шевронів, знаків розрізнення. Потім він пішов до казарми, зібрав речі, не переодягався (пішов в військовій формі), мав із собою рюкзак. Він вийшов через КПП і пішов по дорозі де їздять машини, дійшов до села, подзвонив у таксі, сказав адресу куди їхати. Приїхало таксі і далі він поїхав до ОСОБА_9 . Відпускний квиток про відрядження йому не надавали. Він планував повернутися, але боявся покарання командира. У вчиненому розкаюється, має бажання проходити контрактну службу надалі. 
Свідок ОСОБА_10 в ході його допиту у судовому засіданні показав суду, що він є командиром взводу, в якому служив ОСОБА_7 . На питання прокурора розповів про такий розпорядок дня: о 06:00 ранку підйом, умивання, потім сніданок, далі залучення до занять чи до роботи. Станом на 2023 рік шикування було зранку десь о 8, під час якого перевірялася присутність особового складу. Щодо того, чи звертався ОСОБА_11 про надання відпустки вже не пам`ятає. Усі питання з приводу відпустки вирішує командир роти, всі солдати у відпустку хочуть, може і звертався, тоді тільки почали давати відпустки, згідно графіку, графік не завжди дотримувався. Коли військовослужбовець йде у відпуску, проводять інструктаж, спочатку усний, потім письмовий де розписуються. Військовослужбовець, який йде у відпустку на руки отримує відпускний квиток. В 2023 році з території військової частини можна було вийти тільки з дозволу командира військової частини. Дати коли ОСОБА_11 повинен був повернутися з відпустки не пам`ятає. За загальним правилом ОСОБА_11 повинен був подзвонити командиру роти ввечері перед прибуттям, бо так всі роблять, та прибути вечором, бо зранку повинен бути на шикуванні. Ввечері він не подзвонив. Командир роти намагався додзвонитися до нього. Також повідомив, що у військовій частині проводиться роз`яснювальна робота щодо відповідальності щодо самовільного залишення в/ч, проводяться інструктажі, це робота заступника командира роти. На питання захисника повідомив, що з графіком відпусток він особисто не ознайомлений, такий знаходиться в командира роти. Інструктаж проводиться перед виїздом у відпустку. Свідок проводить його усно, розповідає, щоб поводили себе під час відпустки належним чином. Щодо відпускного квитка повідомив, що такий видається в стройовій частині. Чи видавався ОСОБА_11 відпускний квиток відповів, що так, але особисто він його не бачив. Дізнався усно від начальника, що ОСОБА_11 іде у відпустку. Підставами для видачі талона для виходу з військової частини може бути ще записка про звільнення, видається зазвичай коли родичі чи батьки приїжджають, також коли військовий виїжджає на завдання, це зазначається в талоні, але якщо виходить зі старшим групи, то талон не потрібен. Вони виходять зі старшим офіцером. Так прийнято у в/ч, що він мав би зателефонувати, а якщо особа не телефонував то йому зателефонує командир роти. Особисто він не телефонував і йому не телефонували.
Свідок ОСОБА_12 в ході його допиту у судовому засіданні показав суду, що є заступником командира військової частини з психологічної підтримки. Вказав, що конкретну дату обставин кримінального правопорушення не пам`ятає, приблизно кінець 2022 року. З початку повномасштабної війни не було можливості ходити у щорічну відпустку. А коли на найвищому рівні прийняли рішення відпускати у відпустку по 10 днів, то командуванням частини було прийнято рішення першими відправляти військовослужбовців строкової служби. Тому ОСОБА_7 пішов одним з перших у щорічну відпустку. Дату не пам`ятає. Відпустки надавали по 10 днів, з дорогою 12. Коли особа йде у відпустку командиром підрозділу доводиться до відома, військовослужбовець пише рапорт на ім`я командира роти з відповідним проханням, стройова частина виписує відпускний квиток, військовослужбовець його отримує, розписується, інструктується, розписується в книзі інструктажу, він виходить через КПП №1, черговий через рацію повідомляє. Коли у відпустку йшов ОСОБА_11 вийшов черговий, командир підтвердив, що його відпускають, ОСОБА_11 пред`явив відпускний квиток, який зберігається до моменту повернення в частину. Загалом у військовій частині територія огороджена, охороняється, охорона посилена, неможливо ні попасти, ні вийти, трирівнева система. Жодного випадку, що строкові йшли в СЗЧ в обхід пункту пропуску не було, це неможливо. Щодо ОСОБА_11 , так як він сам з Дніпропетровської області і на території його місця проживання складна ситуація, постійно командир роти з ним був на зв`язку під час відпустки. За 1-2 дні він повідомив, що має намір повернутися до військової частини після відпустки, а вже за 1 день командир роти виходив на зв`язок, але вже зв`язку не було. Так як командуванням раніше було прийнято рішення що військовослужбовець за день до того як приступити до виконання обов`язків до 18 години має прибути до командира. Таке рішення стосувалося лише військовослужбовців строкової військової служби. Тоді його подали ввечері за день для того, щоб організувати його розшук, призначили службове розслідування. Якби він на наступний день повернувся до 8-ї ранку, то факт самовільного залишення військової частини був би скасований. В день, коли ОСОБА_11 мав би повернутися, він не повернувся, на зв`язок не виходив, місцезнаходження встановити не вдалося. За результатами службового розслідування повідомлено прокуратуру про можливе правопорушення. ОСОБА_11 просто перестав виходити на зв`язок, нічого не казав про причини неповернення у частину, нікого про свій намір не попереджав. На питання захисника повідомив, що на той час (2023 рік), графіку відпусток не робили. Коли на рівні вищого керівництва прийняли рішення відпускати у відпустки на нараді з командуванням частини вирішили, що перші мають йти у відпустку військовослужбовці строкової військової служби. Також було розпорядження ОК Південь щоб частина не втратила бойову здатність відпускати певний відсоток у відпустку. Щодо рапорту на відпустку повідомив, що коли військовослужбовець подає рапорт він реєструється відразу. У рапорті ОСОБА_11 була помилка посадової особи стройової частини, технічна помилка. 24 фактично пішов, за день до написав рапорт. Ознайомлення з наказами відбувається усно, і військовослужбовець інструктується перед відпусткою, інструктувався при свідках, ставив підписи в журналах по інструктажу, у відпускному квитку зазначається коли повертається. Щодо повернення до військової частини - строковики повинні приїхати до 18 години на передодні.
Свідок ОСОБА_13 в ході його допиту у судовому засіданні показав суду, що він є командиром роти забезпечення. ОСОБА_14 ішов у відпустку в 20-тих числах 01 місяця 23 року, на 10 днів, це всім так надавали. Мав повернутися з відпустки 05.02, але не повернувся. Свідок прозванював обвинуваченого кожних три дні весь період відпустки, потім за 2 дні до повернення ОСОБА_14 казав йому, що буде їхати. Солдати строковики мали прибувати до 18-ї години. Проте в той день 04.02 він не виходив на зв`язок. Його мати і бабця казали, що проводили його на автобус і він мав на автобус сідати, 2 тижні шукали. У нього була дівчина, свідок їй телефонував, але його так і не знайшли. Не можливо було дозвонитися, телефон не відповідав, обвинувачений поставив блокування. В подальшому так і не з`явився і не виходив на зв`язок, ще тиждень продовжували пошуки, спілкувався з бабусею, дідусем та дівчиною, вживалися всі можливі заходи з 03.02.2023 ніякого не було зв`язку взагалі. Щодо процедури отримання відпустки: починається місяць, обираються кращі військовослужбовці, пишеться рапорт на його ім`я (свідка) де пишеться «прошу надати відпустку тривалістю стільки-то днів, вказується номер телефону і адреса, де він буде проводити відпустку», тоді він клопоче про відпустку перед командиром частини, він підписує на рапорті, що він не проти. Визначається конкретне число, з якого по яке. Рапорт несеться в стройову частину і на його основі робиться відпускний квиток. Саме ОСОБА_11 рапорт на відпустку не пам`ятає коли затверджувався. Щодо можливих помилок в рапорті не виключає такого. Щодо відпускного квитка далі такий порядок: військовий з відпускним квитком, в якому конкретні дати, йде до командира частини, там ставляться печатки, адже це такий документ, на підставі якого військовий може пересуватися по території України, після чого командир роти (свідок) проводить інструктаж як себе поводити в транспорті, під час відпустки. На інструктажі він все розумів. Свідок казав обвинуваченому, щоб той був з ним на зв`язку, бо він йому буде періодично надзвонювати. І так воно і було. Із цим відпускним квитком військовий виходить з військової частини через КПП №1. Щоб вийти обов`язково мав показати відпускний квиток, з території частини виключена можливість вийти, крім як через КПП, основний документ на підставі якого він виходить з частини - відпускний квиток, у відпускному квитку зазначається дата повернення. Щодо самого ОСОБА_11 , про будь-які істотні конфлікти не чув, може хіба якісь дрібні побутові могли бути. На запитання захисника щодо того, хто готує рапорти, повідомив, що такі готує або він, або його заступник, а вже наказ готує стройова. Зазвичай до нього приходить військовий і пише рапорт на ім`я про відпустку з якого числа і за який рік, вказує де буде її проводити і номер телефону. Тоді нижче вже ОСОБА_15 клопоче перед командиром військової частини. Тоді командир ставить підпис і рапорт несеться в стройову. Як саме було з ОСОБА_11 вже не пам`ятає. Оглянувши у засіданні рапорт щодо відпустки ОСОБА_11 вказав, що дати можуть «пересуватися» у зв`язку із зайнятістю військового, того і написано від руки. Щодо виправлення вказав, що все одно основний документ, на підставі якого військовий виходить за межі частини – відпускний квиток. В рапорті технічна помилка. Хто вносив виправлення і які там дати, чи бачив наказ – не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_16 в ході його допиту у судовому засіданні показав суду, що він забезпечує режим охорони військової частини НОМЕР_1 . Події пам`ятає приблизно, це було десь в січні-лютому 2023 року, він тоді був в наряді черговий по КПП №1. Процедура така: коли особа йде у відпустку то при виході він показує черговому «бумагу» - відпускний лист з печаткою. У ньому вказується дата повернення. Щодо ОСОБА_7 його вихід не відрізнявся від інших. Так коли людина йде у відпустку при виході з частини її ретельно перевіряють щоб нічого ніхто не виносив за межі частини. Після чого черговий повинен доповісти командиру хто виходить. Якщо командир каже, що все добре, то людину відпускають. По території частини є огорожі, відеонагляд, просто так територію покинути неможливо. За весь час йому не відомі випадки, щоб хтось просто так покинув частину. На уточнюючі запитання захисника відповів, що при виході нікого не записують, копії відпускного ніхто не робить.
У ході судового розгляду судом досліджено такі докази:
- повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 Білгород-Дністровській спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері від 23.02.2023 № 330 про те, що 04.02.2023 солдат строкової служби ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , водій відділення механізації інженерного взводу роти забезпечення не повернувся з основної щорічної відпустки та поданий як військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину в умовах воєнного стану. По даному факту призначено у військовій частині службове розслідування, яке проводить заступник командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення капітана ОСОБА_12 , станом на 20.02.2023 року вищезгаданий військовослужбовець до військової частини не прибув. Враховуючи вищевикладене, солдат строкової військової служби ОСОБА_7 відсутній на службі та не виконує військовий обов`язок. Тобто, в діях вищезгаданого військовослужбовця можливо вбачаються ознаки кримінального правопорушення в умовах воєнного стану. (Том 1, а.с. 123);
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2023 № 142 «Про призначення службового розслідування», яким на підставі виявленого факту самовільного залишення частини солдатом строкової служби ОСОБА_7 призначено службове розслідування (Том 1, а.с. 124);
- акт службового розслідування, затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 15.02.2023, у якому, зокрема зазначено, що відповідно до рапорту заступника командира військової частини НОМЕР_1 з безпеки майора ОСОБА_17 , солдат строкової військової служби ОСОБА_7 04.02.2023 з основної відпустки не прибув. 04.01.2023 близько 18:15 командуванням військової частини керуючись Наказом № НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 29.11.2018 «Про затвердження Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту» було направлено доповідь про самовільне залишення частини військовослужбовцем строкової служби солдатом ОСОБА_7 органам Військової служби правопорядку та місцевій спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері. З пояснень командира роти з матеріального забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_13 стало відомо, що солдат ОСОБА_7 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 04.02.2023. На телефонні дзвінки не відповідає. Місце знаходження солдата ОСОБА_7 невідомо. Також старший лейтенант ОСОБА_13 повідомив, що 05.02.2023 мав телефонну розмову з бабусею солдата ОСОБА_18 . Телефонною розмовою бабуся повідомила, що солдат ОСОБА_7 відпустку проводив за адресою АДРЕСА_3 . Про дату повернення до військової частини НОМЕР_3 солдат ОСОБА_7 знав та 03.02.2023 вибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою поставити відмітку у відпускному квитку. З того часу бабуся солдата ОСОБА_7 не бачила. На телефонні дзвінки не відповідає (Том 1, а.с. 126-132);
- рапорт заступника командира військової частини командиру від 04.02.2023 про призначення службового розслідування по факту відсутності без поважних причин на військовій службі ОСОБА_7 (Том 1, а.с. 134);
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 № 68 яким призначено ОСОБА_7 на посаду водія відділення механізації інженерного взводу роти забезпечення (Том 1, а.с. 135);
- рапорт ОСОБА_7 про надання першої частини щорічної основної відпустки строком на десять діб за 2023 рік з 24.01.2023 та двох діб на дорогу. У рапорті друкованими цифрами зазначена дата рапорта 24.01.2023 і прописом виправлено на 23.01.2023. Зареєстрований рапорт 24.01.2023 за вх. №128 (Том 1, а.с. 136)
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 № 23 відповідно до якого ОСОБА_7 вважається таким, що вибув на 12 календарних днів: 10 днів основної відпустки, 2 дні з урахуванням дороги, з 24.01.2023 по 04.02.2023. Зазначено підставу: рапорт солдата ОСОБА_7 , від 23.01.23 (вх. від 24.01.23 № 128) (Том 1, а.с. 137);
- доповідь командира військової частини НОМЕР_1 від 04.02.2023 № 935/105 про те, що 04.02.2023 солдат строкової служби ОСОБА_7 о 18.00 не повернувся з основної щорічної відпустки до військової частини НОМЕР_1 (Том 1, а.с. 138).
На підставі зазначених доказів стороною обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто в нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.
Принцип конкретного та зрозумілого обвинувачення закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94).
До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п.3 ст.6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24.11.2016 справа № 5-328-кс16, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі. Пунктом 13 ч.1 ст. 3 КПК України визначено, що обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
За сталою судовою практикою важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, але й для дослідження в суді обставин вчиненого кримінального правопорушення та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Відштовхуючись від зазначеного розуміння формулювання обвинувачення, слідчий, прокурор, викладаючи цей блок інформації, мають виходити з кримінально-правової концепції розуміння складу злочину. Тобто наведені фактичні дані в сукупності повинні створювати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактично моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності повинні давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку з чим конкретність викладення фактичних обставин у кримінальному провадженні, а отже, і обвинувачення особи, не повинно викликати сумнівів.
Закон не вимагає детального викладу обставин вчинення кримінального правопорушення, однак ті, які мають важливе значення і безпосередньо впливають на винуватість особи, повинні бути відображені у фактичних обставинах настільки детально та конкретно і в такий спосіб, оскільки правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист.
Суд зауважує, що при визнанні особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, суд має чітко та конкретно (безальтернативно) визначити, які саме дії відповідно до кримінального закону України цій особі інкримінуються.
У формулюванні обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він будучи військовослужбовцем строкової військової служби та проходячи військову службу на посаді водія відділення механізації інженерного взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», В порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 — 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану 05.02.2023 об 08 год. 00 хв. не з`явився вчасно на службу без поважних причин з відпустки до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та продовжував ухилятись від проходження військової служби по 20 год. 58 хв. 15.11.2023, проводячи час на власний розсуд не пов`язуючи його з обов`язками військової служби.
Виклад в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, а також правова кваліфікація правопорушення, визначає межі судового розгляду кримінального провадження.
Правильне їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді. Тому, обставини які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні мають бути викладеними чітко і конкретно, та наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення.
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року у справі № 608/1733/20, зазначено, що в ході судового розгляду, суд зіставляє фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою та встановлює чи відповідають наведені в обвинувальному акті фактичні дані і підтверджені в суді, складу конкретного злочину, передбаченого Особливою частиною КК України.
Відповідно до ст. 17 КПК України, «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
В судових дебатах прокурор зазначила, що матеріалами кримінального провадження доводиться, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби, 24.01.2023 вибув у відпустку і маючи обов`язок до 08 год. 00 хв. 05.02.2023 повернутися до місця несення служби, не з`явився у зазначений час на службу без поважних причин з відпустки до військової частини НОМЕР_1 та продовжував ухилятись від проходження військової служби по 20 год. 58 хв. 15.11.2023. Прокурор наголосила на тому, що таке правопорушення розпочалося 05.02.2023 – з моменту нез`явлення ОСОБА_7 до місця несення служби.
Проте, на думку суду, стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення розпочалося саме 05.02.2023 і виразилося у формі саме нез`явлення вчасно на військову службу без поважних причин.
Верховний Суд у постанові від 08.04.2024 у справі № 192/1505/21 зазначив, що ст. 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Суд має право, з метою ухвалення справедливого судового рішення й захисту прав людини та її основоположних свобод, вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. На підставі системного аналізу і тлумачення положень КПК України щодо судового провадження, здійснюваного судом першої інстанції, завданням цього суду є оцінка доказів, зібраних слідчим і викладених слідчим чи прокурором в обвинувальному акті, на підставі чого суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1–3 ч. 1 ст. 368 КПК України). Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, що за ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.
Оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_7 03.06.2021 призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 на строкову військову службу і направлений до військової частини НОМЕР_4 . В подальшому, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2022 №68, солдата ОСОБА_7 призначено на посаду водія відділення механізації інженерного взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 . 
Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що з 03.06.2021, тобто з моменту відправлення ОСОБА_7 з ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_4 , останній набув статусу військовослужбовця — особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби. Тобто є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Будучи військовослужбовцем строкової військової служби солдат ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 14, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 — 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців. Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо). 
ОСОБА_7 , згідно відповідних листів, ознайомлений із передбаченими зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентують порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та нормами Кримінального кодексу України, якими передбачено кримінальну відповідальність за скоєння військових злочинів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан — це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, ї територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Відповідно до Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2023 № 64/2023 та Закону України «Про затвердження Указу в Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102- Х введено воєнний стан на всій території України. В останній раз, згідно Указ Президента України від 06 листопада 2023 року №734/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.
Відтак, судом беззаперечно встановлено, що з 24.02.2022 і по теперішній час діє воєнний стан.
Також судом як із показів обвинуваченого, так і свідків, а також з письмових доказів, зокрема матеріалів службового розслідування та протоколу затримання особи від 15.11.2023, беззаперечно встановлено, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби, перебував поза межами військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , ухиляючись від проходження військової служби до часу його затримання – 20 год. 58 хв. 15.11.2023, проводячи час на власний розсуд не пов`язуючи його з обов`язками військової служби.
Щодо початку перебігу цього злочину. Сторона обвинувачення стверджує, що ОСОБА_7 , будучи у відпустці 05.02.2023 о 08 год. 00 хв. не з`явився вчасно на службу без поважних причин з відпустки до військової частини НОМЕР_1 .
Разом з тим, факт перебування ОСОБА_7 у відпустці з 24.01.2023 та обов`язок його повернення на службу 05.02.2023 не підтверджується належними доказами. 
Зокрема із рапорту ОСОБА_7 про надання йому відпустки неможливо встановити дату самого рапорту, оскільки на ньому в друкованому вигляді проставлено дату 24.01.2023 та міститься виправлення ручкою на дату 23.01.2023. Зареєстрований такий рапорт згідно штампа, проставленого в нижньому правому куті 24.01.2023.
Також проаналізувавши наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 про надання ОСОБА_7 відпустки, судом установлено, що хоч наказ і датований 23.01.2023, проте містить покликання на те, що підставою для його винесення є рапорт, зареєстрований 24.01.2023. 
Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими твердження сторони захисту, що зазначені дослідженні під час судового розгляду докази є неналежними та недопустимими.
Окрім того суд враховує, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідний наказ був доведений до відома ОСОБА_7 . Також свідок ОСОБА_10 в ході його допиту стверджував, що перед відпусткою військовослужбовці проходять інструктаж, про що розписуються письмово. Проте докази проходження такого інструктажу суду не надані.
Щодо матеріалів службового розслідування, то такими встановлено факт перебування ОСОБА_7 поза межами військової частини НОМЕР_1 . Разом з тим, відповідні матеріали також містять суперечності, оскільки згідно наказу про надання відпустки вбачається, що відпустку надано по 04.02.2023. І, відповідно, в обвинувальному акті стороною обвинувачення інкримінується ОСОБА_7 не з`явлення вчасно на службу без поважних причин 05.02.2023. Проте вже 04.02.2023 було призначено службове розслідування. Також в повідомленні командира військової частини НОМЕР_1 Білгород-Дністровській спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері від 23.02.2023 № 330 йдеться про те, що 04.02.2023 солдат строкової служби ОСОБА_7 не повернувся з основної щорічної відпустки.
Щодо показів свідків, то кожен свідок підтвердив, що ОСОБА_7 є таким, що самостійно залишив військову частину, водночас жоден із свідків не зміг назвати точних дат перебування ОСОБА_7 у відпустці.
ОСОБА_7 стверджує, що самовільно покинув військову частину 24.01.2023.
В силу дії з ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Як зазначалося вище, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
При цьому слід врахувати, що станом на 24.01.2023 діяла редакція КК України, затверджена Законом України № 2341-III від 29 грудня 2022 року, яка не містила жодної прямої заборони на застосування статей 69 та 75 КК України. Законом України №2839-IX від 13.12.2022 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27.01.202, внесено зміни до ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 75 КК України та заборонено застосування ст. 69 і ст. 75 КК України за злочини, передбачені ст. 407 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 75 КК України (в редакції, яка діяла до 27.01.2023, тобто до набрання чинності Законом України № 2839 від 13.12.2022) поліпшує становище особи обвинуваченого.
Таким чином, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд визнав доведеним, що  ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби та проходячи військову службу на посаді водія відділення механізації інженерного взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в умовах воєнного стану 24.01.2023 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та продовжував ухилятись від проходження військової служби до 20 год. 58 хв. 15.11.2023.
Відтак суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 винен у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, що полягає саме в самовільному залишенні військової частини, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.
Оскільки в ході судового розгляду було встановлено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, необхідно призначити йому покарання.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості
У постанові Першої судової палати ККС у складі ВС від 15.08.2023 по справі №295/424/21 зазначено, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Під час судових дебатів прокурор просила призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.5 ст.407 КК України – у вигляді 5 років позбавлення волі. 
Обвинувачений просив звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75, 76 КК України, що дасть можливість спокутувати йому вину у вчиненому правопорушенні через подальше несення військової служби. 
Захисник обвинуваченого просив, якщо суд все ж дійде висновку про наявність складу злочину, застосувати до ОСОБА_7 положення статей 75 і 76 Кримінального кодексу України саме в редакції Закону України № 2341-III від 29 грудня 2022 року – редакції, яка діяла на момент вчинення діяння 24 січня 2023 року, – і звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 Кримінального кодексу України.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 у відповідності до ст.66 КК України суд визнає щире каяття та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, оскільки ОСОБА_7 перебував у стані відчаю, фізичної та моральної втоми, через тривалу відсутність спілкування з дружиною та хворою дитиною, а також через систематичне погане ставлення командування.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , у відповідності до ст.67 КК України не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним злочину, який в розумінні статті 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працездатним, його стан здоров`я, те, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується посередньо, міцність його соціальних зв`язків, а саме те, що він є батьком двох малолітніх дітей, При цьому, судом враховується наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також відсутність обтяжуючих обставин. 
Вирішуючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого положень ч.1 ст.69 КК України, суд враховує, що у зв`язку із набранням 27.01.2023 чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IX, посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст. 69 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Поряд з цим, відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Згідно з ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції, що діяла до 27.01.2023, тобто до набрання чинності Законом України № 2839 від 13.12.2022) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
З наведеного вбачається, що ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції, яка діяла до 27.01.2023, тобто до набрання чинності Законом України № 2839 від 13.12.2022) поліпшує становище особи обвинуваченого.
Таким чином, суд доходить висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.
Така позиція суду відповідає практиці Верховного Суду, висловленій в Постанові від 21 серпня 2024 року (справа № 126/1813/23, провадження № 51-2287км24), відповідно до якої у цьому кримінальному провадженні суд, використовуючи свої дискреційні повноваження, врахував сукупність обставини, які за законом мають правове значення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_19 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК (у редакції Закону, чинній на час вчинення кримінального правопорушення), водночас нагляд за засудженим на час проходження ним військової служби поклав на командира військової частини відповідно до ч. 4 ст. 76 цього Кодексу.
Така практика Верховного Суду є релевантною до відповідної справи, оскільки згідно цієї постанови касаційного суду злочин було розпочато до 27.01.2023, тобто до набрання чинності Законом України № 2839 від 13.12.2022, та припинено після набрання відповідними змінами законної сили.
Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових злочинів і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_7 саме такого виду покарання.
Підстав для застосування ст. 75 КК України до обвинуваченого суд не вбачає, враховуючи, що всю сукупність встановлених обставин судом було аргументовано наведено для призначення покарання ОСОБА_7 нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.
5. Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку
З метою забезпечення виконання вироку суду запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити до набрання вироком законної сили. 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України період перебування під вартою з моменту затримання 15.11.2023 до набрання вироком законної сили слід зарахувати у строк відбування покарання. Початок строку відбування покарання обвинуваченому слід обчислювати з дня набрання вироком законної сили, оскільки згідно з ч. 1 ст. 17 КПК України, особа не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком, тобто покарання може бути призначене лише з моменту ухвалення судом обвинувального вироку та набрання ним законної сили.
Процесуальні витрати відсутні. Речові докази відсутні. Цивільний позов у цьому кримінальному провадженню не заявлявся.
Керуючись ст.ст. 128, 349, 369, 371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити до набрання вироком законної сили. 
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання період його тримання під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 15.11.2023 до набрання вироком законної сили.
Речові докази відсутні. 
Цивільний позов не заявлявся.
Процесуальні витрати відсутні.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя          ОСОБА_20