Номер провадження: 22-ц/813/4114/26 
Справа № 522/22477/23
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представники позивача - Досковський Віталій Геннадійович та ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Досковського Віталія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Ковтун Ю.І., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації,-

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Досковським Віталієм Геннадійовичем, до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації, в якій просив: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі дійсної ринкової вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 та дійсної ринкової вартості 1/4 частки автомобіля SKODA FABIA, 2006 року виготовлення, vin-код (ідентифікаційний номер кузова) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2022 по справі №522/7858/21 після смерті батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить на праві власності: 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 ; 1/4 частка автомобіля SKODA FABIA, 2006 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Інші 3/4 частки зазначеного майна належать дружині покійного - відповідачці ОСОБА_3 . З 2003 року у квартирі АДРЕСА_2 проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Наразі там продовжує проживати виключно ОСОБА_3 , автомобіль також використовується відповідачкою одноосібно для власних потреб. З огляду на те, що ОСОБА_3 , яка не є рідною матір`ю позивача, та ОСОБА_1 є сторонніми один для одного людьми, враховуючи відсутність згоди між сторонами про спільне користування майном або про сплату відповідачем грошової компенсації позивачу за користування належною йому часткою, позивач фактично позбавлений можливості користуватись своєю власністю, що обумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. З огляду на склад та площу приміщень квартири АДРЕСА_1 виділити у власність позивачу в натурі 1/4 частку квартири неможливо. Спірний автомобіль також є неподільним. Внаслідок неможливості виділення належної позивачу частки в натурі єдиним варіантом захисту прав позивача залишається стягнення з відповідача вартості 1/4 частки спірних квартири та автомобіля.
15.05.2024 на адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Цейтліної В.Є. про збільшення розміру позовних вимог, а саме просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 447500,00 грн. в якості грошової компенсації вартості 1/4 частки ОСОБА_1 у спільному майні – квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м.; 35992,25 грн. в якості грошової компенсації вартості 1/4 частки ОСОБА_1 у спільному майні – автомобілі SKODA FABIA, 2006 року виготовлення, vin-код (ідентифікаційний номер кузова) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 102).
Ухвалою суду від 04 червня 2024 року задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Цейтліної В.Є. про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2024. Прийнято до розгляду заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Цейтліної В.Є. про збільшення розміру позовних вимог від 15.05.2024 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації (а.с. 129).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації - відмовлено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що судом установлено, що відповідачка ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, відомості про наявність у неї іншого житла чи нерухомого майна відсутні, як і відсутні відомості про можливість сплати нею грошової компенсації у загальному розмірі 483492,25 грн.
В свою чергу, позивач відразу порушивши питання про необхідність стягнення з відповідачки грошової компенсації відповідно до статті 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування майном не заявляв, не заперечував проти наявності у нього іншого місця проживання та не вказував про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у доступі до спірного майна.
В контексті спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин суд зауважує, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відсутність у відповідачки, яка є особою похилого віку, коштів та неспроможність сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку, може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу майна і, відповідно, позбавлення її права власності на нього, за відсутності згоди здійснити викуп у позивача його частки у праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідачки надмірний тягар.
Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідачки, яка сплатити таку компенсацію неспроможна, та визнання за останньою всупереч її волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства і порушення розумного балансу приватних інтересів.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30.05.2025 – скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
В обґрунтування зазначає, що судом було проігноровано висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року по справі №209/3085/20, на які посилалась сторона позивача і у позовній заяві, і у судових дебатах та, які спростовують висновки суду, покладені в основу оскаржуваного рішення.
Вказує, що бажання чи платоспроможність відповідача не має значення у вирішенні питання про стягнення на користь позивача компенсації за його частку у праві спільної власності на майно.
До аналогічних висновків, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, також прийшов Верховний Суд у постанові від 03.07.2024 р. по справі №522/15212/19. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
В постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
Отже, відмова судом першої інстанції у задоволенні позову з посиланням на неактуальні, а отже і нерелевантні Висновки Верховного суду, при ігноруванні актуальних висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, свідчить про незаконність оскаржуваного рішення.
Так само не ґрунтується на законі висновок суду про те, що стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_1 грошової компенсації та визнання за відповідачкою всупереч її волі права власності на частку позивача є використання співвласником права власності на шкоду іншому співвласнику.
При цьому, про використання у даному випадку ОСОБА_1 права власності на шкоду ОСОБА_3 мова йти не може, оскільки позивач на користь відповідачки відмовляється від своєї частки у праві спільної власності на неподільну річ.
Через рішення про стягнення з відповідачки відповідної компенсації суд збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.
Таким чином, відмова суду першої інстанції у стягненні компенсації завдає шкоди саме ОСОБА_1 як співвласнику спірного майна, внаслідок чого і існує дисбаланс інтересів сторін як співвласників.
Відмовляючи у задоволенні позову суд також зазначив, що позивач не заперечував проти того, що має інше місце проживання, вимог про встановлення порядку користування майном не заявляв та має можливість захистити свої права у інший спосіб, не покладаючи на відповідачку надмірний тягар.
Між тим, положення ст. 364 ЦК України не визначають таку умову «як відсутність іншого місця проживання» для виникнення у позивача права на стягнення з іншого співвласника грошової компенсації за належну йому частку у спірному майні.
Щодо явки сторін.
Представник позивача з`явився до судового засідання та надав свої пояснення, інші учасники по справі належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, однак до судового засідання не з`явились та заяв про відкладення не надавали, що у відповідності до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25.11.2002 між ОСОБА_5 , що діяла від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м., який посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Чередниченко Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 5-4421 (а.с. 6).
Відповідно до листа КП «БТІ» Одеської міської ради від 27.10.2020 № 4615-07/1146-273 станом на 31.12.2012, згідно до запису в реєстровій книзі, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою р№5-4421 від 25.11.2022 року, книга 73доп., стор. 60, р№607 від 09.12.2022 року (а.с. 79).
Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області від 17.03.2021 № 31/15-83аз 12.10.2006 за ОСОБА_3 було зареєстровано автомобіль SKODA FABIA, 2006 р.в., об`єм двигуна 1198 куб.см., значиться на обліку за нею по теперішній час (а.с. 10).
Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18 травня 2022 року у справі № 522/7858/21, яке набрало законної сили 30.06.2022, задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на: 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/4 частину автомобіля SKODA FABIA, 2006 року виготовлення, об`єм двигуна 1198 куб. см., реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 11 - 12).
Право власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 не зареєстровано у встановленому законом порядку.
Відповідно до висновку експерта № 34/24-Е транспортно-товарознавчої експертизи від 10.05.2024 середньо ринкова вартість транспотного засобу SKODA FABIA, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на дату проведення дослідження складає 143969,00 грн (а.с. 108 – 112).
Відповідно до висновку № 692/1 від 20.02.2024 судової будівельно-технічно та оціночно-будівельної експертизи:
1. Судовою будівельно-технічною експертизою встановлено, що не існує технічної можливості, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, виконати відділення в натурі (в окремий об`єкт) належної ОСОБА_1 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м. та житловою площею 20,5 кв.м.
2. Оскільки, при вирішення першого питання було встановлено, що не існує технічної можливості, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, виконати відділення в натурі (в окремий об`єкт) належної ОСОБА_1 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м. та житловою площею 20,5 кв.м. – питання щодо визначення варіантів виділу відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_3 з часткою 3/4, ОСОБА_1 з часткою 1/4) не вирішувалося – варіанти виділу відсутні.
3. Ринкова вартість 1/4 частки (частка, що належить ОСОБА_1 ) квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,2 кв.м. та житловою площею 20,5 кв.м. визначена в розмірі 447500 гривень (а.с. 67 – 73).
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до частин першої - третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість зробити висновок про те, що право на компенсацію частки у спільному сумісному майні виникає лише в тому випадку, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі №204/3949/17.
Звернувшись до суду із цим позовом, позивач вказує, що спірним майном користується відповідачка ОСОБА_3 , згоди між сторонами про спільне користування майном або про сплату відповідачем грошової компенсації не досягнуто.
За змістом ст. 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.
Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.
Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Таким чином з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники – відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
При цьому згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Отже при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаних спеціальних норм Цивільного кодексу суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, принципу пропорційності цивільного судочинства та дотримання розумного балансу між приватними інтересами фізичних осіб.
При цьому, суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки, а обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19.
Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, відомості про наявність у неї іншого житла чи нерухомого майна відсутні, як і відсутні відомості про можливість сплати нею грошової компенсації у загальному розмірі 483492,25 грн.
В свою чергу, позивач відразу порушивши питання про необхідність стягнення з відповідачки грошової компенсації відповідно до статті 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування майном не заявляв, не заперечував проти наявності у нього іншого місця проживання та не вказував про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у доступі до спірного майна.
В контексті спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин суд зауважує, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відсутність у відповідачки, яка є особою похилого віку, коштів та неспроможність сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку, може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу майна і, відповідно, позбавлення її права власності на нього, за відсутності згоди здійснити викуп у позивача його частки у праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідачки надмірний тягар.
Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідачки, яка сплатити таку компенсацію неспроможна, та визнання за останньою всупереч її волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства і порушення розумного балансу приватних інтересів.
Вказане узгоджується з правовими висновками викладеним у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі №371/1369/15-ц, від 23 травня 2022 року у справі №686/29779/19.
Також слід констатувати, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідачку, яка є особою пенсійного віку, надмірний тягар.
Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо поданого клопотання про долучення доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. 
Позивач, а також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, зобов`язані подавати докази разом із позовною заявою.
Відповідно до частин 1, 2, 3 та 6 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу на підставі наявних у справі доказів та додатково поданих доказів лише у межах доводів і вимог апеляційної скарги. Апеляційний суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи доведе об`єктивну неможливість їх подання раніше.
Представник скаржника просив долучити додаткові докази, посилаючись на зміну судової практики щодо розгляду аналогічних категорій справ. Проте колегія суддів вважає, що зміна практики сама по собі не є підставою для прийняття доказів, які не були подані до суду першої інстанції та не досліджувалися під час розгляду справи. Скаржник не навів обставин, що свідчили б про об`єктивну неможливість подання таких доказів раніше.
Таким чином, оскільки вказані докази не були надані в суді першої інстанції і ним не надана належна оцінка та вони не були дослідженні, скаржником не наведено виключних обставин щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції, колегія суддів не бере вказані докази до уваги при постановленні постанови. 
Доводи апеляційної скарги, що бажання чи платоспроможність відповідача не має значення у вирішенні питання про стягнення на користь позивача компенсації за його частку у праві спільної власності на майно, апеляційний суд не приймає, оскільки під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням.
Вирішуючи спори у справах про припинення права на частку в об`єктах нерухомості, особливо у тих, які є єдиним житлом, мають враховуватися особливості такого об`єкта, оцінюватися баланс інтересів сторін спору з урахуванням платоспроможності особи, на яку покладається обов`язок сплатити компенсацію за частку іншого співвласника, та критерії втручання у право особи на житло відповідно до приписів статті 8 Конвенції.
Примусове стягнення компенсації у розмірі, що перевищує фінансові можливості відповідача (відповідачів) та неминуче призведе до втрати його (їх) єдиного житла, порушує принцип пропорційності та покладає на відповідача (відповідачів) індивідуальний і надмірний тягар.
Вказані висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2025 по справі №466/2128/23, які є обов`язковими для врахування при розгляді подібних справ.
Проте позивач разом з позовом та під час розгляду справи у суді першої інстанції будь яких доказів можливість відповідачем сплатити компенсації вартості частки не надано.
Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні компенсації, адже позивач добровільно не довів обов`язковість стягнення компенсації та необхідність примусового вирішення спору саме через суд.
Положення ст. 364 ЦК України дійсно надають право співвласнику вимагати частку вартості у разі відмови іншого співвласника від виділення частки, проте застосування цього права вимагає наявності конкретних підстав, яких у справі не встановлено. Твердження апелянта, що суд не збалансував інтереси сторін, є необґрунтованим: суд правильно врахував права та обов`язки обох співвласників.
Щодо твердження про “використання права власності на шкоду іншому співвласнику”
Відповідно до ст. 364 ЦК України, наявність права на компенсацію виникає за умови реальної шкоди або порушення інтересів співвласника. У даному випадку, позивач не довів, що відмова відповідачки завдала йому шкоди, або що інші способи захисту (зокрема, встановлення порядку користування майном) є неможливими. Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність порушення законних прав позивача є правомірним.
Також колегія суддів зазначає, що позов не містить прохання припинення свого права власності за умови виплати йому грошової компенсації.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Досковського Віталія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко