ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/955/26 Справа № 183/1408/25 	  	Суддя у 1-й інстанції -  ОСОБА_1  Суддя у 2-й інстанції -                 ОСОБА_2 	

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді   ОСОБА_2 ,
суддів  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 

за участю секретаря судового засідання   ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника   ОСОБА_7 (приймає участь в 
режимі відеоконференції), 
обвинуваченої  ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 12024041350001594 за апеляційними скаргами заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 , прокурора Самарівської окружної прокуратури ОСОБА_10 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року щодо
  	ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, громадянка України, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима: - 24.06.2025 року Самарівським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185, ч.1 ст.70, ст. 75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки,	

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9  просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного їй майна; вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року виконувати самостійно; в іншій частині вирок залишити без змін.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 засуджено вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185, ч.1 ст.70, ст. 75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки.
У цьому провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК України, за яке ОСОБА_8 засуджено до реальної міри покарання у виді позбавлення волі, обвинувачена вчинила 05.12.2024 року, тобто до ухвалення вироку у першій справі.
Таким чином, вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року має виконуватись самостійно.
Проте суд першої інстанції в порушення вимог кримінального законодавства, призначив  ОСОБА_8 покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
В апеляційній скарзі прокурор Самарівської окружної прокуратури ОСОБА_10 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією майна; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення покарання, призначеного вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року, покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією майна; виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ - витяг з ЄРДР від 05.12.2024; в іншій частині вирок залишити без змін.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання не враховано тяжкість вчиненого нею злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, не надано належної оцінки суспільній небезпеці дій обвинуваченої та тій обставині, що злочин було вчинено у громадському місці, за наявності свідків, до раніше незнайомої людини у зв`язку із малозначним приводом.
Зазначає, що обвинувачена ОСОБА_8 свою вину не визнала, не розкаялася, дій для відшкодування шкоди не вчинила (шкода відшкодована батьком обвинуваченої).
Також стверджує, що суд у вироку як на доказ посилається на витяг з ЄРДР від 05.12.2024 року, який відповідно до ст. 84 КПК України не є доказом.
16.02.2026 року від прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, до суду апеляційної інстанції надійшла відмова від апеляційної скарги на підставі ч. 1 ст. 403 КПК України, а тому вказана апеляційна скарга прокурора не підлягає розгляду.
Разом з цим, оскільки апеляційна скарга подана також заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 , то суд апеляційної інстанції продовжив розгляд цієї апеляційної скарги.
Вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення покарання, призначеного вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року, покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, який у подальшому неодноразово продовжувався і діє на теперішній час.
Так, 05.12.2024 року о 20.24 годин ОСОБА_8 знаходилась у приміщенні торгівельного залу магазину «Єва 10063», розташованого за адресою: вул. Гідності, 38-Б в м. Самар Дніпропетровської області, де у неї виник прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме товару, який знаходився на полицях вказаного магазину, вчиненого в умовах воєнного стану.
Реалізуючи свій прямий умисел, перебуваючи у вказаний час та місці, діючи таємно, умисно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, розуміючи, що за її діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, ОСОБА_8 підійшла до прилавку магазину з косметичними засобами, взяла до рук з прилавку магазину:
- 1 пару сережок «UK49», вартістю 119 грн;
- 1 пару сережок «23Н1198», вартістю 229 грин;
- антисептичний крем, торгової марки «Хімані», серії «Боро Плюс», вид «Трав`яний букет», об`ємом 25 мл, вартістю 69,93 грн;
- антисептичний крем, торгової марки «Хімані», серії «Боро Плюс», вид «Регулярний», об`ємом 25 мл, вартістю 70,06 грн;
- шампунь та бальзам ополіскував проти лупи, торгової марки «Head&Shoulders», серії «Основний догляд 2 в 1», об`ємом 330 мл, вартістю 198,33 грн;
- набір силіконових резинок 100 шт. «23Н638В», вартістю 23 грн, яке належить ТОВ «РУШ», після чого, сховала викрадене майно до сумки та пройшла до виходу з магазину.
ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення майна, дійшла до виходу з магазину, де в цей момент спрацювала система «антикрадій» та дії ОСОБА_8 були помічені працівниками магазину ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які, розуміючи злочинні дії ОСОБА_8 , наказали останній залишатися на місці до приїзду служби охорони.
В цей момент, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном, а саме товаром, який вона раніше з метою викрадення поклала до себе в сумку, та який належить ТОВ «РУШ», із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений в умовах воєнного стану.
В момент, коли ОСОБА_13 відійшла від вхідних дверей, ОСОБА_8 , маючи можливість не доводити свій прямий умисел до кінця та залишити викрадене майно в магазині, реалізуючи свій прямий умисел, направлений на здійснення нападу із погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, з метою припинення опору продавця ОСОБА_12 , дістала зі своєї сумки револьвер Trooper-3 (який не є вогнепальною зброєю) та повідомила останній, що у разі подальшого перешкоджання її виходу з магазину, здійснить постріл в неї. ОСОБА_12 , розцінюючи погрозу для свого життя та здоров`я як реальну, побоюючись за своє життя та здоров`я, відійшла вбік, а ОСОБА_8 , утримуючи при собі викрадене майно, залишила місце вчинення кримінального правопорушення, спричинивши ТОВ «РУШ» матеріальний збиток на загальну суму 709,32 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 , обвинувачену, яка не заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, захисника, який просив ухвалити рішення на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9  підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Правильність кваліфікації дій обвинуваченої  ОСОБА_8 за кримінальним законом та доведеність її вини в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Також правильність призначення  ОСОБА_8 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК України, прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється, і в цій частині, на переконання колегії суддів, судом були дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки вид і міру покарання  ОСОБА_8 призначено з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, щирого каяття обвинуваченої, що визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, відсутності обставин, що обтяжують покарання, особи обвинуваченої, яка на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, відшкодування шкоди, раніше судима, а також думку потерпілої та представника потерпілого, які не наполягали на призначенні обвинуваченій суворого покарання.
Висновок суду про те, що за вчинення вказаного кримінального правопорушення  ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 187 КК України є достатньо у вироку мотивований та ніким під сумнів не ставиться.
Що ж стосується остаточно призначеного  ОСОБА_8 покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, то є слушними доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, як вбачається з матеріалів кримінального провадження вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року ОСОБА_8 було засуджено за ч.1 ст.357, ч.4 ст.185, ч.1 ст.70, ст. 75 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з іспитовим строком на 2 роки.
Вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області  ОСОБА_8  визнано винуватою та призначено покарання за ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна, яке необхідно відбувати реально. 
Кримінальне правопорушення, за вчинення якого  ОСОБА_8  засуджена цим вироком до покарання у виді позбавлення волі, нею вчинено 05.12.2024 року, тобто до ухвалення вироку Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, водночас ч. 1 ст. 70 КК України передбачає, що при сукупності кримінальних правопорушень суд визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.02.2021 року (справа № 760/26543/17) дійшла висновку щодо застосування положень ч.4 ст.70 КК України у подібних відносинах та у постанові зазначила: якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. 
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок – попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально – виконуються самостійно.
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції вироком від 20.11.2025 року призначив ОСОБА_8 покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, що з урахуванням наведеного є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд першої інстанції мав призначити ОСОБА_8 покарання із самостійним виконанням вироків, що судом першої інстанції не було виконано.
Згідно зі ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
Враховуючи викладене, положення п. 2 ч. 1 ст. 413 та п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року - задовольнити.
Вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання - скасувати.
Призначити  ОСОБА_8  покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного їй майна.
Вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року, яким  ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ст. 75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки, - виконувати самостійно.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченою, яка тримається під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. 
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченій, прокурору. 

Судді:

_____________    _________    __________
ОСОБА_2     ОСОБА_3 ОСОБА_4