КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи 754/19337/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7530/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Зотько Т.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:
- визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з їхнім батьком - ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з їхнім батьком - ОСОБА_1 , з метою реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с. 1-6).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком - передано на розгляд за підсудністю до Індустріального районного суду м. Харкова (а.с. 42-43).
Передаючи за підсудністю цивільну справу до Індустріального суду міста Харкова, районний суд виходив з того, що підсудність даного спору є загальною, тобто за місцем зареєстрованого проживання/місцезнаходження відповідачки, яка не є зареєстрованою у Деснянському районі м. Києва, а відтак дана справа не підсудна Деснянському районному суду міста Києва та підлягає передачі до Індустріального районного суду м. Харкова, до територіальної юрисдикції якого у порядку частини першої ст. 31 ЦПК України належить розгляд вищезазначеної позовної заяви.

Не погодившись з ухвалою районного суду, 23 січня 2026 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити матеріали справи для продовження розгляду до Деснянського районного суду міста Києва (а.с. 102-104).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу представник апелянта зазначила, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції про передачу справи є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню з огляду на неправильне застосування норм процесуального права (ст. 376 ЦПК України).
Представник вказала, що суд першої інстанції помилково застосував загальні правила підсудності за місцем реєстрації відповідача і не врахував норми альтернативної підсудності. Позивач обрав альтернативну підсудність, що прямо передбачена нормами ЦПК. 
Так, як наголошувала представник, частина друга статті 28 ЦПК України дозволяє пред`являти позови до фізичної особи, місце проживання якої невідоме, за місцем перебування позивача. Відповідач тривалий час проживає у Франції, а її реєстрація як ВПО у Харкові є неактуальною для вручення судових документів. Таким чином, її місце проживання (перебування) в Україні є невідомим. 
Позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою і має зареєстроване місце перебування за адресою, підсудною Деснянському районному суду м. Києва, що підтверджується довідкою ВПО. 
Як вказано в апеляційній скарзі, обрання позивачем альтернативної підсудності відповідає вимогам ЦПК України та забезпечує його право на доступ до правосуддя, оскільки він не має можливості виїжджати на судові засідання до м. Харків. Посилання суду на порушення правил територіальної юрисдикції та принципу справедливого суду - ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є хибним. Навпаки, саме ухвала про передачу справи до Індустріального суду м. Харкова, де відповідач фактично не проживає з 2022 року, порушує право позивача та дітей на доступ до справедливого суду, оскільки унеможливлює його участь у засіданнях, а головне - блокує отримання обов`язкового висновку Служби у справах дітей за місцем фактичного проживання дітей у м. Києві, що, на її переконання, є прямим порушенням вимог ст. 19 та ст. 28 ЦПК України.
Також вказала, що справа стосується визначення місця проживання дітей, що вимагає обов`язкової участі органу опіки та піклування (ст. 19 ЦПК України) та надання ним висновку про умови проживання. Позивач вже ініціював обстеження у Службі у справах дітей Деснянського району м. Києва, за місцем фактичного проживання дітей. Враховуючи, що діти фактично проживають із позивачем у Києві і лише Деснянська служба у справах дітей може провести обстеження та надати обов`язковий висновок, саме застосування альтернативної підсудності є єдино можливим способом забезпечити розгляд справи по суті і не допустити порушення ст. 6 Конвенції щодо позивача. Передача справи до Індустріального районного суду м. Харкова призведе до того, що харківський суд вимагатиме висновок від місцевої Служби у справах дітей. Харківська Служба у справах дітей не матиме повноважень проводити обстеження умов проживання дітей у м. Києві. Таким чином, ухвала Деснянського районного суду м. Києва блокує розгляд справи, унеможливлюючи отримання обов`язкового доказу, що порушує принцип розумності строків та найкращі інтереси дітей. Оскільки даний спір стосується визначення місця проживання неповнолітніх дітей і діти проживають з позивачем у м. Києві, на підставі аналогії права, позивач має право на подачу позову за місцем свого проживання/перебування.
Так, представник апелянта вважає, що передача справи до суду м. Харкова є неправомірною, оскільки вона повністю ігнорує право позивача на вибір суду відповідно до норм альтернативної підсудності, передбачених як частиною другою, так і частиною четвертою статті 28 ЦПК України (а.с. 102-104).

Відповідно до частини другої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз частиною тринадцятою ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком.
В обґрунтування підсудності справи представник позивача ОСОБА_6 вказала у позовній заяві, що позивач звертається до суду з позовом до відповідача, яка тривалий час перебуває за межами України у Республіці Франція, що унеможливлює визначення її поточного місця проживання в Україні. 
Представник позивача вказала, що позивач та неповнолітні діти мають статус внутрішньо переміщених осіб і взяті на облік за адресою: АДРЕСА_1 , тому, на підставі частини другої статті 28 ЦПК України, справа підсудна Деснянському районному суді міста Києва (а.с. 2).
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганської міського управління юстиції 08 серпня 2009 року за актовим записом № 434 від 08 серпня 2009 року (а.с. 12).
ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва, виданого повторно, про народження серії НОМЕР_2 , виданим Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом № 369 від 24 березня 2015 року (а.с. 13).
Згідно з відповіддю № 2041523 від 25 листопада 2025 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, відповідач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 40).
Відповідно до довідки від 27 жовтня 2025 року № 300-5003859168 та довідок від 17 серпня 2023 року № 3003-5002911310, № 3003-5002911286 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи та їхнє фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).
За договором оренди житла (квартири) від 20 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 орендує квартиру АДРЕСА_1 з 20 жовтня 2025 року по 20 квітня 2026 року (а.с. 25-26).
Діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відвідують спеціалізовану школу І-ІІІ ступенів № 301 імені Ярослава Мудрого з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району міста Києва (а.с. 27-28).

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.
Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.
За загальним правилом статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом, до юридичної - в суд за її місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Приписами ст. 28 ЦПК України встановлено правила альтернативної підсудності.
Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність), при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).
Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що, не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.
При цьому суд не має права обмежувати вибір позивача (заявника) для розгляду справи у конкретному суді.
Положення частини другої статті 28 ЦПК України, на яку посилалася представник позивача, передбачає, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
Частина четверта статті 28 ЦПК України, на яку посилалася апелянт, визначає, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Частина десятою статті 28 ЦПК України визначено, що позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Разом з тим, як вже було встановлено і зазначалося судом, предметом спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком.
Згідно з відповіддю № 2041523 від 25 листопада 2025 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, відповідач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 40).
Отже за наявними у справі доказами відповідач ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання (м. Харків), об`єктивних доказів того, що відповідач ОСОБА_2 змінила місце зареєстроване проживання та (або) виїхала за межі України (на проживання у Франції) до суду не надано і таких матеріали справи не містять 
Відтак, посилання сторони позивача на норму частини другої та четвертої статті 28 ЦПК України для визначення підсудності цієї справи є безпідставним, відсутні і підстави для застосування ч. 10 ст. 28 ЦПК України (а.с. 104).
Норми частини 28 ЦПК України, якою визначені випадки підсудності справ за вибором позивача, не передбачають альтернативи у такому виборі при зверненні до суду із позовом про визначення місця проживання дітей та/або встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей.
Частиною першою статті 27 ЦПК України визначається, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Встановивши з відповіді щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (а.с. 40) зареєстроване/задеклароване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , суд обґрунтовано постановив ухвалу про передачу справи за підсудністю за положеннями частини першої статті 27 ЦПК України.
Доводи представника позивача про те, що позивач не має можливості виїжджати на судові засідання до м. Харків, колегія суддів визнає неспроможними у силу беззаперечної можливості брати участь у слуханні справи як особисто, так через представника за допомогою відеоконференцзв`язку за допомогою власних технічних засобів, так і з приміщення будь-якої судової установи України.
Так само не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги сторони позивача про те, що передача справи за підсудністю блокує отримання обов`язкового висновку служби у справах дітей за місцем фактичного проживання дітей у м. Києві, оскільки дотримання правил підсудності не впливають та не змінюють обов`язок органу опіки та піклування подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята ст. 19 Сімейного кодексу України).
Висновок представника позивача, що передача справи до Індустріального районного суду м. Харкова призведе до того, що Харківський суд вимагатиме висновок від місцевої служби у справах дітей, а Харківська служба у справах дітей не матиме повноважень проводити обстеження умов проживання дітей у м. Києві є хибним, оскільки у матеріалах справи містяться докази того, що неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у Деснянському районі міста Києва (а.с. 16-18, 25-26) та відвідують спеціалізовану школу І-ІІІ ступенів № 301 імені Ярослава Мудрого з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району міста Києва (а.с. 27-28).
Приймаючи до уваги викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апелянта не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо визначення підсудності у цій справі Індустріальному районному суду міста Харкова.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов