Справа № 585/3625/25 
Номер провадження 22-ц/816/1589/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі:
головуючого – Черних О.М.(суддя-доповідач),
суддів: Криворотенко В.І., Замченко А.О.
за участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.
представник позивача – Мазурова К.Д.
позивача - ОСОБА_1 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
відповідач- ОСОБА_3 
третя особа - приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу Проскурня Л.І. 
розглянувши у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Мазурової К.Д. на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2025 року у складі судді Машини І.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус РНО Сумської області Проскурня Л.І. про визнання недійсними договорів дарування ,
УСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
22 вересня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Мазурова К.Д. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. про визнання недійсними договорів дарування.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07 вересня 2011 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування, подарувала ОСОБА_1 : 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Чернишенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1173; 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 та 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0380 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Чернишенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1175. Договори дарування нерухомого майна укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за формою та змістом відповідали вимогам, визначених ч.2 ст. 719 Цивільного кодексу України.
Під час оформлення речових прав власності на частки подарованих земельних ділянок – 30 липня 2025 року, позивачу стало відомо, що відповідно до актуальних відомостей з Державного реєстру речових прав, земельні ділянки з кадастровим номером 5910700000:02:040:0112, площею 0,1000 га та з кадастровим номером 5910700000:02:040:0113, площею 0,038 га, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані за ОСОБА_5 на підставі договорів дарування ОСОБА_4 , посвідчених приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. 14.03.2018 року зареєстрованих в реєстрі № 469 та № 471 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і після його смерті, спадщину прийняли його дружина - ОСОБА_2 та донька- ОСОБА_3 .
Представник позивача, посилаючись на ст. 328, 334, 722 Цивільного кодексу України щодо неможливості укладання повторних договорів дарування на майно, яке вже було подароване раніше, оскільки право власності на нього вже перейшло до іншої особи – обдарованого, просила визнати договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5910700000:02:040:0112, посвідченого приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі № 469 та договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5910700000:02:040:0113, посвідченого приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі № 471 недійсними. 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2025 року у складі судді Машини І.М. в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус РНО Сумської області Проскурня Лариса Іванівна, про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 1000 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112, посвідчений приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі за №469, договору дарування земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 038 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, посвідчений приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі за № 471 - відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Мазурова К.Д. просить оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 12 січня 2026 року справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Мазурової К.Д. мотивована тим, що судом першої інстанції під час вирішення справи були порушені вимоги матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції при застосуванні строку позовної давності не було враховано, що позивач дізнався про порушене його право власності лише у вересні 2025 року і відразу звернувся до суду з позовом, тобто в межах строку позовної давності передбаченого ст. 257 ЦПК України. Разом з тим, суд не взяв до уваги цей факт, а послався на покази відповідача ОСОБА_2 , яка є зацікавленою особою, будь яких інших доказів відповідачами до суду не було надано. Крім того, вказала, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального права під час застосування строку позовної давності, не вирішив спір по суті, хоча відповідно до усталеної судової практики, зокрема посилається на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, але позовна давність спливла, про що заявила інша сторона у справі і судом не визнані підстави пропуску поважними. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с.255) всі учасники цієї справи не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст.371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представника позивача –адвоката Мазурової К.Д. 
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга представника позивача – адвоката Мазурової К.Д. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Фактичні обставини справи 
Судом встановлено, що 07 вересня 2011 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування, подарувала ОСОБА_1 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель за адресою по АДРЕСА_1 , що знаходяться на приватизованій земельній ділянці загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Чернишенко В.В від 07.09.2011 року та зареєстровано в реєстрі за № 1173 (а.с.8-9, 10).
07 вересня 2011 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування, подарувала ОСОБА_1 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 (нуль цілих одна тисяча десятитисячних) га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 та 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0380 (нуль цілих триста вісімдесят десятитисячних) га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113. Вказаний договір, також був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Чернишенко В.В від 07.09.2011 року та зареєстровано в реєстрі за № 1175 (а.с.11-13, 14).
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 СК України від 06.08.2025 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 батьки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15).
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу ОСОБА_7 після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 (22.05.1956)- змінила прізвище на ОСОБА_9 , а після укладення шлюбу з ОСОБА_10 (28.01.1958) – ОСОБА_11 ( а.с. 16-17)
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.07.2025 №437515971 вбачається, що приватним нотаріусом Проскурня Л.І. 14.03.2018 посвідчено договір дарування серії та номер 471, виданий 14.03.2018 на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,038 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, розташованої АДРЕСА_1 (а.с.18).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.07.2025 №437514065 вбачається, що приватним нотаріусом Проскурня Л.І. 14.03.2018 посвідчено договір дарування серії та номер 469, виданий 14.03.2018 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої АДРЕСА_1 (а.с.18 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.23).
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ( (а.с.23 зворот).
Як вбачається з копії спадкової справи №72948260, заведеної після смерті ОСОБА_5 , з заявами про прийняття спадщини, після його смерті, звернулись його донька- ОСОБА_3 та його дружина – ОСОБА_2 (а.с.73).
Згідно Договору дарування від 14.03.2018 посвідченого приватним нотаріусом Проскурня Л.І., ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_12 , подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,038 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, розташованої АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано в реєстрі за №471 (а.с.87-88).
До матеріалів спадкової справи долучені також правовстановлюючий документ на указану земельну ділянку (а.с.89), технічну документацію на неї (а.с.91-93) та довідку про вартість (а.с.94).
Згідно довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.03.2018 №116919620 власником земельної ділянки кадастровий номер 5910700000:02:040:0113 на підставі Державного акту на право власності на землю серії СМ №139227 від 27.02.2018 значиться ОСОБА_4 (а.с.96).
Згідно Договору дарування від 14.03.2018 посвідченого приватним нотаріусом Проскурня Л.І., ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_12 , подарувала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано в реєстрі за №469 (а.с.97-98,99).
До матеріалів спадкової справи долучені також правовстановлюючий документ на указану земельну ділянку (а.с.100-101), технічну документацію на неї (а.с.105-107) та грошову оцінку (а.с.103).
Згідно довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.03.2018 №116055081 власником земельної ділянки кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 на підставі Державного акту на право власності на землю серії СМ №139226 від 10.08.2009 (газета «Вісті Роменщини №8 від 17.02.2018) значиться ОСОБА_4 (а.с.102).
Мотиви з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 756/553/17, від 30 травня 2018 року у справі № 639/3980/16-ц та від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/42671/18.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Статтями 125, 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Частинами 1, 4 ст. 722 ЦК України передбачається, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
Згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до висновків Постанови від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) Великої Палати Верховного Суду, а також Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року у справі 641/9667/16-ц зазначено що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна.
Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, договором дарування державну реєстрацію якого було здійснено належним чином, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу, дарування виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
З урахуванням вимог та аналізу статей 328, 334, 722 ЦК України суд першої інстанції дійшов вірних висновків про неможливість укладення повторних договорів дарування на майно, яке вже було подароване раніше, оскільки право власності на нього вже перейшло до іншої особи - обдарованого.
Колегія суддів звертає увагу на те, що 07 вересня 2011 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування, подарувала ОСОБА_1 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 та 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0380 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, які розташовані за адресою: по АДРЕСА_1 . Вказані договори були нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Чернишенко В.В від 07.09.2011 року та зареєстровано в реєстрі за № 1173 та № 1175. 
Таким чином договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5910700000:02:040:0112 посвідченого приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі № 469 та договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5910700000:02:040:0113 посвідченого приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі № 471 прямо суперечать вимогам статей 328, 334, 722 ЦК України та порушують набуте у 2011 році право власності позивача в частині, саме 1/2 частки кожної із вище зазначених земельних ділянок, власником яких є позивач.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу
Договір дарування 1/2 частки земельних ділянок від 07 вересня 2011 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Чернишенко В.В від 07.09.2011 року та зареєстрований в реєстрі за № 1173, за життя ОСОБА_1 , недійсним не визнавався та розірваним з підстав визначених в ст. 727 ЦК України не був.
На період укладання вищезазначених договорів дарування 1/2 частки земельних ділянок у 2011 році діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок № 703).
Згідно пункту 2 Порядку № 703 визначалось, що Укрдержреєстр та структурні підрозділи територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру, проводять державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).
Відповідно до п. 16 Порядку № 703 за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.
Пунктом 18 Порядку № 703 було встановлено, що державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вносить записи до Державного реєстру прав.
Відповідно до вимог п. 20 Порядку № 703 встановлено, що після внесення записів до Державного реєстру прав державний реєстратор формує витяг з Державного реєстру прав та оформляє його у двох примірниках, один з яких державний реєстратор долучає до реєстраційної справи.
Відповідно до п. 28 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України N 283/8882 затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України 03.03.2004 N 20/5 при посвідченні договорів про відчуження частки (або частки від частки) майна або видачі свідоцтв про право на спадщину на правовстановлювальних документах, що повертаються відчужувачам (співвласникам), здійснюється відмітка про перехід права власності на відчужувану частку (або частку від частки) майна до набувача чи спадкоємця, проставляються дата, підпис нотаріуса та його печатка; державного акту на право власності на земельну ділянку - при посвідченні договору купівлі-продажу, міни, дарування, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, спадкового договору, а також при видачі свідоцтва про право на спадщину. На оригіналі державного акту нотаріусом проставляється відповідна відмітка про перехід права власності на земельну ділянку до набувача чи спадкоємця. Порядок здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2009 року N 439 ( 439-2009-п )
Як вбачається з матеріалів справи, про укладення договору дарування 1/2 частки земельних ділянок від 07 вересня 2011 року між ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Чернишенко В.В. був внесений запис до Державного реєстру правочинів та сформований витяг № 10348793 від 07.09.2011 року, що є свідченням реєстрації в Реєстрі відповідного права на вказані об`єкти нерухомого майна за позивачем (копія витягу з реєстру додається) та на оригіналі державного акту була здійснена відмітка про перехід права власності на відчужувану частку (або частку від частки) майна до набувача.
В свою чергу, на момент державної реєстрації оспорюваних договорів дарування земельних ділянок у 2018 році діяв Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 ( в редакції постанови Кабінету України від 23 серпня 2016 року № 553) - далі Порядок № 1127.
Абзацом 4 п. 8 Порядку № 1127 встановлено, що під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа обов`язково зазначають відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав, передбачені Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (Офіційний вісник України, 2011 р., № 86, ст. 3145).
Пунктом 811 Порядку № 1127 визначено, що Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, проводиться за умови наявності відповідних відомостей про зареєстровані права в Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого не проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, проводиться за умови встановлення факту переходу прав від особи, відомості про яку містяться в Державному земельному кадастрі, до особи, що заявляє свої права. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, реєстрацію якого не проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його набуття, якщо такі права набуті згідно з рішенням органу влади чи органу місцевого самоврядування, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи оспорювані договори були укладені 14.03.2018 ОСОБА_4 , від імені якої, згідно довіреності діяла ОСОБА_12 без оригіналів державних актів (оголошення про втрачені оригінали державних актів на землю).
Приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. в порушення абзацу 4 п. 8 Порядку № 1127 та ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час посвідчення та реєстрації оспорюваних договорів дарування земельних ділянок, належним чином не перевірила відомостей з Державного реєстру правочинів, зокрема, щодо наявності в інших осіб речових прав на зазначені земельні ділянки, наявності співвласників, не перенесла відомостей про інших співвласників на таку земельну ділянку до відповідного відкритого розділу Державного реєстру прав.
Вище зазначені дії з реєстрації оспорюваних договорів дарування земельних ділянок у 2018 році порушили права позивача як власника 1/2 частки кожної із вище зазначених земельних ділянок. 
В Постановах Верховного Суду неодноразово зазначалось, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
апеляційний суд врахував, що договір дарування від 07 вересня 2011 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель за адресою по АДРЕСА_1 та на 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 (нуль цілих одна тисяча десятитисячних) га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 та 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0380 (нуль цілих триста вісімдесят десятитисячних) га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, підлягали і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Право власності на земельні ділянки виникало з моменту здійснення державної реєстрації договору купівлі-продажу (частина четверта статті 334 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин); 
апеляційний суд встановив, що оскільки до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором дарування виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України (з моменту державної реєстрації такого договору як правочину), то ОСОБА_1 набув право власності на спірних земельних ділянок у вересні 2011 році. 
За таких обставин, колегія апеляційного суду вважає що ОСОБА_1 має суб`єктивне право, яке підлягає захисту.
При цьому апеляційний суд встановив, що спір у справі виник у зв`язку з тим, що частка спірного майна, яке належить позивачеві ОСОБА_1 на праві приватної власності, відчужена ОСОБА_4 , яка на момент відчуження -14.03.2018 року була власником лише частки спірного майна та могла ним розпорядитись, шляхом оформлення договору дарування на частку земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 1000 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 та земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 038 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню і в частині дарування частки земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 1000 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112 та земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 038 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, договір дарування від 14 вересня 2018 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є недійсним, оскільки на момент укладання договору дарування – 14.03.2018 року ОСОБА_4 мала право власності на спірних земельних ділянок.
Щодо позовної давності 
Особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах позовної давності (стаття 256 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року в справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), на яку посилається заявник).
Згідно з частиною другою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності в здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29.01.2013).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі №372/1036/15-ц, від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 та в постановах Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №385/1454/15-ц, від 01.10.2020 у справі №912/1672/18 викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною в справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
Відповідачка ОСОБА_2 у суді першої інстанції під час судового розгляду 08.12.2025 заявила про застосування позовної давності (а. с. 170-172).
Заявник за доводами апеляційної скарги оспорює правильність застосування судом першої інстанції строку давності. Стосовно цих доводів необхідно зазначити таке.
У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 520/16281/15 (провадження № 61-20566св19), зазначено, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення.
Зміст наведених у частині першій статті 261 ЦК України термінів, зокрема «довідався» та «міг довідатися», свідчить про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Доведенню позивачем підлягає також той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, які є підставами її вимог і заперечень.
Так, суд застосував наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про укладення спірних договорів у вересні 2018 року, оскільки відповідачка та ОСОБА_5 безпосередньо повідомили про цей факт позивача.
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Проте, суд не дав оцінки тим обставинам, що позивач не був стороною оспорюваних правочинів, тим доводам, на які посилався позивач як на обставини, з якими пов`язується початок перебігу позовної давності; не дотримав положень статті 12 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Суд першої інстанції не дослідив зібрані в справі докази та не обґрунтував відхилення доводів позивача щодо обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи; не мотивував з посиланням на докази в справі висновки про доведеність факту обізнаності позивача із змістом оспорюваних договорів з вересня 2018 року.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме: продовження позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Отже початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02.04.2020 чинності Законом №540-ІХ.
Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 №651.
Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Водночас Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався указами Президента України та триває дотепер.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-ІХ розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк його дії.
Закон №2120-ІХ набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08.11.2023 №3450-ІХ пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 №4434-ІХ пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено.
Закон №4434-ІХ набрав чинності 04.09.2025.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а з 30.01.2024 до 03.09.2025 включно перебіг такого строку зупинявся.
Отже, перебіг позовної давності за вимогами позивача був зупинений у період з 02.04.2020 року до 04.09.2025 року, у зв`язку з чим станом на день подання позовної заяви (22.09.2025) загальний строк позовної давності не є пропущеним. 
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. за подання позовної заяви (а.с. 24).
Предметом позову є скасування договорів дарування на земельні ділянки.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку що рішення першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 із визнанням частково недійсними договорів дарування на частину земельних ділянок, отже позовні вимоги задоволено на 50,00%, то з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн (2422,40 * 50%).
В суді апеляційної інстанції за подання апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір у розмірі 3633,60 грн.(а.с.201).
Апеляційна скарга задоволена відповідно на 50 %, а тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 1816,80 грн (3633,60 х 50%) судового збору за подання апеляційної скарги.
Загальна сума стягнення судового збору в дольовому порядку з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становить 3028 гривень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення не може вважатись таким, що постановлене з додержанням норм процесуального закону, а тому підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус РНО Сумської області Проскурня Л.І. про визнання недійсними договорів дарування.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 2 статті 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Мазурової Катерини Дмитрівни задовольнити частково.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2025 року – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус РНО Сумської області Проскурня Л.І. про визнання недійсними договорів дарування – задовольнити частково. 
Визнати частково недійсним договір дарування на частину земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 1000 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0112, посвідчений приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі за №469, 
Визнати частково недійсним договір дарування на частину земельної ділянки (місце розташування: АДРЕСА_1 ) площею 0, 038 га, кадастровий номер 5910700000:02:040:0113, посвідчений приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Сумської області Проскурня Л.І. від 14.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі за № 471.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в сумі 3028 гривень в дольовому порядку, тобто по 1514 гривень з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 03.03.2026.

Головуючий О. М. Черних 
Cудді: 
В. І. Криворотенко

А. О. Замченко