Номер провадження: 22-ц/813/2513/25 
Справа № 523/14289/21
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Одеська міська рада
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кобилянський Михайло Юрійович
на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 20 червня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року до Суворовського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кобилянський М.Ю., з позовною заявою до Одеської міської ради, в якій просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 липня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Позов мотивований тим, що 18 липня 2002 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
На виконання умов вказаного договору між продавцем та покупцем було підписано акт прийому-передачі нерухомого майна від 20.07.2002 року.
Позивач дозволив надалі проживати ОСОБА_2 у вказаній квартирі. При цьому, позивач вказує, що договір купівлі-продажу носив реальних характер, грошові кошти були передані покупцем продавцеві, після чого він отримав ключі від квартири та цілодобовий безперешкодний доступ до неї з правом розпорядження майном на власний розсуд, йому були передані розрахункові книжки на оплату комунальних послуг, з моменту укладання договору купівлі-продажу увесь тягар з утримання майна був на ньому, за свої кошти у квартирі робився поточний ремонт, ним оплачувались усі комунальні послуги за квартиру, однак від імені ОСОБА_2 , так як не переоформлював особові рахунки.
Посилаючись на те, що чинний ЦК України РСР 1963 року не містив прямої норми щодо необхідності нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартири, тому правочин був укладений у простій письмовій формі, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеса від 20 червня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Рішення суду, вмотивовано тим, що договір купівлі-продажу від 18 липня 2002 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не визнаний судом недійсним, відтак відсутнє порушене право чи інтерес позивача, щодо його дійсності. А враховуючи, що Одеська міська рада заперечує саме право власності позивача на квартиру, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки заявлені вимоги не є ефективним способом захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кобилянський М.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись необґрунтованість, незаконність оскаржуваного рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд в оскаржуваному рішенні помилково зазначає, що Одеська міська рада заперечує саме право власності позивача на квартиру, а тому відсутні підстави для подання позову. Так, судом першої інстанції, хоч і згадується у судовому рішенні про розгляд іншої судової справи № 523/17529/19 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Державний реєстратор КП «Департамент державної реєстрації» Одеської області Шевченко М.О. про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, однак не надається належна оцінка відповідним обставинам. Мова йде про те, що Одеська міська рада звернулася до ОСОБА_1 з позовом, безпідставно вважаючи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу був укладений без дотримання вимог законодавства, чинного на момент його укладення, судом не визнавався дійсним, отже відповідна квартира нібито є відумерлою спадщиною та повинна перейти у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Тобто, Одеська міська рада заперечує, що підтверджується позовом Одеської міської ради в іншій судовій справі, факт укладання правочину та вважає, що договір купівлі-продажу мав бути посвідчений нотаріально, а оскільки такого посвідчення не відбулося, то договір є неукладеним. Оскільки підставами звернення Одеської міської ради до суду з позовом стала відсутність судового рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 18.07.2002 року, виникла об`єктивна необхідність звернення ОСОБА_1 до суду саме з такою позовною вимогою, що взагалі було безпідставно проігноровано Суворовським районним судом м. Одеси.
Стороною скаржника зауважується, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року у справі № 523/17529/19 відмовлено у задоволенні позову Одеської міської ради, Постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2023 року у справі № 523/17529/19 скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким частково задоволено позовні вимоги Одеської міської ради: визнано відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_2 - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та витребувано її з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Суд апеляційної інстанції по суті погодився із доводами Одеської міської ради, щодо сумнівів у дійсності спірного договору. У зв`язку з цим висновок Суворовського районного суду м. Одеси, викладений у оскаржуваному рішенні від 20.06.2024 року щодо того, що «договір купівлі-продажу від 18 липня 2002 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не визнаний судом недійсним, відтак відсутнє порушене право чи інтерес позивача, щодо його дійсності», є таким, що не відповідає обставинам справи та правовідносинам, що склались, оскільки саме через невстановлення у судовому порядку дійсності договору купівлі-продажу позову порядку дійсності договору купівлі-продажу, Одеська міська рада пред`явила позов.
Наголошується, що спір з Одеською міською радою полягає саме у встановленні дійсності договору купівлі-продажу, оскільки саме цей юридичний факт заперечує Одеська міська рада, і саме цей спір має бути вирішений між сторонами. Право власності ОСОБА_1 вже зареєстровано, тому задоволення саме заявленої позовної вимоги про визнання договору дійсним є предметом цієї справи та належним способом захисту, оскільки іншого ефективного способу захисту прав ОСОБА_1 наразі не існує.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.
Одеська міська рада та представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Кобилянський М.Ю. повідомлені шляхом надсилання судової повістки до їх електронного кабінету, що підтверджується, довідкою про доставку електронного документу.
Згідно із ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Крім того, судові повістки надіслані скаржнику ОСОБА_1 , повернулись з позначкою “адресат відсутній за вказаною адресою”.
У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності відповідача.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та його не явка не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

18 липня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
20 липня 2002 року між продавцем та покупцем було підписано акт прийому-передачі нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передала, а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняв на підставі раніше укладеного договору купівлі- продажу нерухомого майна від 18 липня 2002 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,85 кв.м, в тому числі житловою 35 кв.м, за продаж якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 обумовлену договором купівлі- продажу суму в розмірі 18925,00 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) грн.
Сума в розмірі 18925,00 грн отримана ОСОБА_2 , в день підписання даного акту, що підтверджую підписом.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 378.
23 листопада 2018 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146826425 від 26.11.2018 року.
В матеріалах справи наявні копії квитанції за сплату комунальних послуг за різні періоди починаючи з вересня 2002 року по січень 2009 року, платником в яких значиться ОСОБА_2 .
В судовому засіданні суду першої інстанції, 10.08.2023 року були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які повідомили, що їм відомо від ОСОБА_2 , що остання у 2002 році продала свою квартиру ОСОБА_1 . Очевидцями укладення договору купівлі-продажу вони не були.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Відповідно до положення статей 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
При цьому спосіб захисту має бути ефективним та таким, що відповідає змісту порушеного права.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
З огляду на наведене очевидним є те, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Відповідно до висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.22 (справа №908/976/19) застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (пункт 5.6).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 18 липня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , сторона позивача вказує на те, що чинний ЦК України РСР 1963 року не містив прямої норми щодо необхідності нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартири, тому правочин був укладений у простій письмовій формі. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 померла, та до її смерті позивач не здійснив державну реєстрацію права власності квартири, то Одеська міська рада заперечує останнє.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) зазначено: «у статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21)).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір-купівлі продажу від 18 липня 2002 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не визнаний судом не дійсним, а відтак відсутнє порушене право чи інтерес позивача, щодо його дійсності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі N 914/2350/18 (914/608/20) (провадження N 12-83гс21)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, про що зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 у справі N 916/1415/19, від 2 лютого 2021 у справі N 925/642/19, від 21 вересня 2022 року у справі N 908/976/19.

Таким чином, оскільки ОМР заперечує саме право власності позивача на квартиру, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права, саме з заявленими вимогами, що зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кобилянський Михайло Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький