ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року	Львів	Справа № 500/1147/25 пров. № А/857/21136/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді	Матковської З. М.	
суддів -	Гінди О. М.	
 	Гуляка В. В.	
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі №500/1147/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дії та бездіяльності протиправними, (головуючий суддя першої інстанції Чепенюк О.В., час ухвалення не вказано, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, місце ухвалення м. Тернопіль, дата складання повного тексту 28 квітня 2025 року),-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту позивач), звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі по тексту відповідач), у якій просив суд: 
визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо відмови позивачу у проведенні розрахунку підвищення до пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) із розрахунку 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком;
зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити перерахунок підвищення пенсії позивачу в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту “г” статті 77 Закону №1788-XII з 04.02.2025.
На обґрунтування свої вимог позивач зазначає, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію за віком. Вважає, що має право на отримання підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" статті 77 Закону №1788-XII, у зв`язку з чим звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із відповідною заявою. Однак, рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовлено у виплаті підвищення у вказаному розмірі.
Позивач вказує, що відноситься до членів сім`ї, яких було примусово переселено, а тому вважає, що на нього розповсюджується дія Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років" №2325-VIII від 13.03.2018 (далі – Закон №2325-VIII) і він як член сім`ї репресованої особа, яку у подальшому було реабілітовано, має право на підвищення до пенсії, передбачене пунктом “г” статті 77 Закону №1788-XII у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком.
Зважаючи на викладене, просить суд позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 961140145142 від 10.01.2025 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії в частині нарахування підвищення до пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі передбаченому пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII із розрахунку 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком. 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок підвищення пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII, починаючи з 01.02.2025, з урахуванням виплачених сум.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що таке рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Апелянт зазначає, що відмова у наданні позивачу надбавки до пенсії, як особі, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій, зумовлена тим, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місці спецпоселення, тобто не був примусово переселений, як його батьки, згідно довідки від 20.11.2024 року № 49-Б-4, яка видана управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області з 28.07.1951 по 10.07.1958 роки. 
На переконання скаржника, пенсійний орган діяв за принципом належного урядування, а саме: послідовно, своєчасно, прозоро і виходячи з наданих йому законом повноважень. 
Таким чином вказує, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. 
Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII, починаючи з 01.02.2025, з урахуванням виплачених сум, є, на думку апелянта, протиправним та необґрунтованим.
Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати рішення першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу позивач не подав. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Суд встановив та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV). 
Відповідно до змісту архівної довідки №49-Б-4/2024 від 20.11.2024, виданої Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на підставі наказу МДБ СРСР № 00386 від 20.10.1948 рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як членів сім`ї посібника учасникам ОУН, 05.07.1951 було виселено з села Настасів Тернопільського району Тернопільської області на спецпоселення в Тюменську область з конфіскацією майна. Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 28.07.1951, протокол № 29. На поселенні під наглядом спецкомендатури родина Базар перебувала до 10.07.1958. Звільнені на підставі наказу МВС СРСР від 22.05.1958. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Сулу УРСР від 13.04.1967 постанова Особливої наради при МДБ СРСР від 28.07.1951 про виселення родини Базар відмінена та справа переведенням закрита. На підставі Закону України від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - реабілітовано (а.с.12, 33).
Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у дільниці Шкала-завод №2 Ярківського району Тюменської області, батьки: мати ОСОБА_3 , батько ОСОБА_2 , про що зазначено у свідоцтві про народження від 06.03.1956 (а.с.6). У цей період батьки позивача перебували спецпоселенні.
Згідно з посвідченням №3 ОСОБА_1 має право на пільги встановлені Законом України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні” (а.с.13, 35).
Позивач 04.02.2025 звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській області з заявою, у якій просив здійснити перерахунок підвищення пенсії як репресованій особі, яку у подальшому реабілітовано, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом “г” статті 77 Закону №1788-XII (а.с.17-18, 30-31).
Листом ГУ ПФУ в Тернопільській області від 18.02.2025 позивача повідомлено про прийняте рішення (а.с.14), яким ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовлено у наданні надбавки до пенсії як особі, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій. Мотиви рішення зводяться до того, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місці спецпоселення, тобто не був примусово переселений як його батьки згідно з довідкою від 20.11.2024 №49-Б-4 (а.с.15, 32). 
Не погодившись із діями відповідача щодо відмови у проведенні нарахування підвищення до пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив, виходячи з тих підстав, що при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України “Про пенсійне забезпечення”, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку що оскільки позивач є членом сім`ї репресованої особи та є потерпілою від репресій в розумінні статті 1-3 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", то у ОСОБА_1 наявне право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом “г” статті 77 Закону № 1788-XII із розрахунку 25 відсотків мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи.
Таким чином, суд першої інстанції з метою ефективного захисту прав позивача дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області №961140145142 про відмову позивачу у наданні надбавки до пенсії. та зобов`язання відповідача здійснити нарахування позивачу підвищення до пенсії з 01.02.2025 у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, з урахуванням виплачених сум.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII (далі - Закон №962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.
Згідно із статтею 1 Закону № 962-XII, реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.
Статтею 3 Закону № 962-XII встановлено, що реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Так, вказане свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.
У статті 1-1 Закону №962-XII визначенні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.
Статтею 1-3 Закону № 962-XII визначено, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
Таким чином, положення вказаної вище норми визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Отже, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Як встановлено пунктом 6 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 (батько позивача) та ОСОБА_3 (мати позивача) відповідно до наданої Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області довідки від 20.11.2024 було виселено на спецпоселення в Тюменську область та перебували в заслані до 10.07.1958. 
Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_1 , останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перебування батьків на спецпоселені в Тюменській області. 
Таким чином, наведені вище обставини вказують на те, що позивач є членом сім`ї репресованої особи та є потерпілим від репресій в розумінні статті 1-3 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".
Підсумовуючи, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач відповідно до положень статті 1-3 Закону № 962-XII є особою, потерпілою від репресій, оскільки є дитиною репресованої особи, народженою на засланні.
Зважаючи на те, що позивач належить до категорії громадян, членів сім`ї, висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої по статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», апеляційний суд вважає суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач, як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-XII .
Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 13.05.2024 № 500/5507/23.
Беручи до уваги викладене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №961140145142 від 10.01.2025 щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії в частині нарахування підвищення до пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі передбаченому пунктом “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII із розрахунку 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок підвищення пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII, починаючи з 01.02.2025, з урахуванням виплачених сум.
Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно із п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухваливши судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскільки підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області – залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року у справі № 500/1147/25 – без змін.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Гуляк