ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 р. 	Справа № 440/10619/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 03.09.25 у справі № 440/10619/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі за текстом також – відповідач, ГУ ПФУ в Чернівецькій області), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відмову в призначенні пенсії №163750025179 від 28.05.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 22.08.1992 по 27.04.1993, з 28.05.1993 по 01.07.1993, з 02.07.1993 по 09.01.2024, з 31.05.1994 по 27.02.1995, з 22.03.1995 по 04.08.1995, з 01.02.1999 по 01.11.1999 до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 28.03.2024.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 28.05.2025 за № 163750025179.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.03.2024 про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 968,96 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Чернівецькій області зарахувати до стажу роботи спірні періоди роботи та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2, суд першої інстанції не надав оцінку, викладеним у позовній заяві обставинам та необґрунтовано відмовив у задоволенні відповідної частини позовних вимог.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що у позивача відсутній спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 58 років через власний електронний кабінет на сайті Пенсійного фонду України звернувся 28.03.2024 із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Рішенням від 05.04.2024 за №163750025179 ГУПФУ в Чернівецькій області (за принципом екстериторіальності) ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.
У рішенні від 05.04.2024 за №163750025179 зазначено, що страховий стаж особи 38 років 3 місяці 7 днів. Пільговий стаж особи з урахуванням кратності не визначений. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди роботи. За доданими документами до пільгового стажу не зараховано період роботи з 16.01.1987 по 21.08.1992 згідно з довідкою №1 від 04.01.2024, оскільки вищезазначена довідка не відповідає Додатку 5, а саме - відсутній підпис спеціаліста з кадрів.
Позивач, уважаючи рішення відповідача таким, що порушує його конституційне право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах, звернувся до суду з позовом.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі № 440/10898/24, зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №163750025179 від 05.04.2024; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 28.03.2024 з урахуванням висновку суду про необхідність зарахування до пільгового стажу періодів його роботи з 16.01.1987 по 21.08.1992, відображених у довідці Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" BLASCO від 04.01.2024 за №1.
На виконання такого судового рішення відповідачем винесено рішення №163750025179 від 28.05.2025, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу /а.с. 7/.
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його до суду.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з неправомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 28.05.2025 за № 163750025179.
Зважаючи на те, що ГУПФ України в Чернівецькій області під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 28.03.2024 про призначення пенсії належним чином не дослідив всю сукупність наданих позивачем документів, а для з`ясування питання про наявність підстав для призначення позивачу пенсії необхідним є обчислення стажу, що є прерогативою пенсійного органу, суд першої інстанції, керуючись приписами частини другої статті 9 КАС України, дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути таку заяву про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
З 01.01.2004 таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Отже, оскільки і Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", і Закон України "Про пенсійне забезпечення" регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як спеціального акта права, прийнятого пізніше у часі, а норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до частини першої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
За змістом пункту 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць на пільгових умовах пенсія за віком призначається після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію вказаної норми Закону Кабінет Міністрів України Постановою від 12.08.1993 за №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №637 (надалі - Порядок №637), відповідно до пунктів 1, 2 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 20 Порядку №637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового, спеціального стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 20 Порядку № 637.
У цій справі спір стосується з`ясування обставин неправомірності відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону №1058-IV рішенням пенсійного органу №163750025179 від 28.05.2025, яким зазначено про недостатність у позивача пільгового стажу за Списком №2.
Натомість позивач уважає підтвердженим пільговий стаж за період його роботи з 22.08.1992 по 27.04.1993, з 28.05.1993 по 01.07.1993, з 02.07.1993 по 09.01.2024 (суд зауважує, що в межах даної дати наявна описка, а саме, належним роком є "1994"), з 31.05.1994 по 27.02.1995, з 22.03.1995 по 04.08.1995, з 01.02.1999 по 01.11.1999 плавскладу морського флоту за посадою ремонтний моторист, моторист, помічник механіка, факт набуття якого позивач підтверджує довідкою Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" BLASCO від 04.01.2024 за №1.
Суд наголошує, що оспорюване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не містить жодних зауважень до трудової книжки позивача та внесених до неї записів.
Так, записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , виданій 16.01.1987, підтверджено факт того, що позивач у періоди з 22.08.1992 по 27.04.1993, з 28.05.1993 по 01.07.1993, з 02.07.1993 по 09.01.1994, з 31.05.1994 по 27.02.1995, з 22.03.1995 по 04.08.1995 виконував роботу плавскладу морського флоту за професією, посадою моторист в Чорноморському морському пароплавстві.
Відповідні відомості про періоди його роботи на відповідній посаді також підтверджені довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №1 від 04.01.2024.
Однак суд зауважує, що така довідка містить інформацію: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював повний робочий день з 16.01.1987 (Наказ №25 від 12.01.87) по 31.01.1999 (Наказ №31 від 31.01.99) на суднах дальнього плавання Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" (крім суден службово-роз`їзних, приміського і внутрішньо міського сполучення), оплата праці проводилась за ставками та посадовими окладами затвердженими для екіпажів морського та річкового флоту і саме за період: з 27.01.1987 по 02.05.1989, з 14.09.1989 пo 06.10.1991, з 22.10.1991 по 03.12.1991, з 24.01.1992 по 21.08.1992 - працював повний робочий день, виконував роботу плавскладу морського флоту за професією, посадою ремонтний моторист, моторист, помічник механіка, що передбачено Списком 2, розділ XXX, підрозділ 2 згідно Постанови РМ СРСР № 1173 від 22.08.1956, за період роботи з 27.01.1987 по 21.08.1992, всього - 05 р.00 міс.12дн.
В частині інших періодів така довідка не містить підтвердження, що позивач працював повний робочий день, виконував роботу плавскладу морського флоту за професією, посадою ремонтний моторист, моторист, помічник механіка, що передбачено Списком 2.
Окремо суд наголошує, що така довідка не містить відомостей, що ОСОБА_1 в період з 01.02.1999 по 01.11.1999 виконував роботу плавскладу морського флоту за професією, посадою моторист в Чорноморському морському пароплавстві, хоча згідно з записами трудової книжки у такий період прийнятий на посаду моториста 1 класу т/х "Одеса" строком на 9 місяців /а.с. 78/.
Також відповідна довідка містить відомості про перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати у такі періоди: 28.04.1993-27.05.1993, 10.01.1994 - 30.05.1994, 28.02.1995-21.03.1995, 05.08.1995-31.01.1999.
Згідно зі статтею 84 Кодексу законів про працю України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.
За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 30 календарних днів на рік.
За змістом статті 4 Закону України "Про відпустки" відпустки без збереження заробітної плати є одними із видів відпусток.
Відповідно до статей 25 та 26 Закону України "Про відпустки" відпустки без збереження заробітної плати надаються в обов`язковому порядку або за згодою сторін.
У листі Міністерства соціальної політики України від 08.02.2016 за № 713/039/161-16 зазначено, що час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.
Цим листом Міністерство соціальної політики України роз`яснило, що відповідно до статті 34 Кодексу законів про працю України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.
У постанові від 19.03.2019 у справі № 295/8979/16-а Верховний Суд, між іншим, зазначив, що час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють у шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше одного місяця в календарному році.
Отже, позивач має право на зарахування до пільгового стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, днів відпустки без збереження заробітної плати за умови що: 1) вони пов`язані з виробничою необхідністю та 2) не більше 1 місяця в календарному році.
Водночас належні та допустимі докази, які б підтверджували, що дні відпустки без збереження заробітної плати були пов`язані з виробничою необхідністю, як пенсійному органу, так і суду, надані не були.
Суд зауважує, що в даному випадку подання відомостей, що дні відпустки без збереження заробітної плати були пов`язані з виробничою необхідністю, покладаються на працівника та роботодавця.
Також, у силу частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
У контексті досліджуваного правового регулювання суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що право органів, які призначають пенсію, вимагати від фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів.
Проте попри наявні неточності та невраховані періоди, зазначені у довідці про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №1 від 04.01.2024, перевірку такої довідки органом Пенсійного фонду України не ініційовано.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що пенсійний орган, аналізуючи надані особою документи, перш за все має виходити з їх змісту, а не лише суто з форми, адже органи Пенсійного фонду, переслідуючи в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, при виконанні своїх повноважень повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, як це передбачено частиною другою статті 2 КАС України, з тим, щоб не створювати штучних і необґрунтованих перешкод для реалізації особами їх прав.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці чи інших офіційних документах, про що зроблений відповідний висновок Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.
Наведене вище у своїй сукупності є підставою висновку про неправомірність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 28.05.2025 за № 163750025179.
Водночас колегія суддів зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
При цьому дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки на час розгляду справи таких не існує.
Так, згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі 800/587/17.
З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, а також того, що позовні вимоги в частині зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію позивачу є передчасними, оскільки рішення про її призначення пенсійним органом ще не прийнято, під час розгляду ОСОБА_1 про призначення пенсії належним чином не досліджено всю сукупність наданих позивачем документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути таку заяву про призначення пенсії та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Правову позицію, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв`язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язання відповідача призначити таку пенсію позивачу, висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17.
Водночас суд першої інстанції обґрунтовано наголосив, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнані судом протиправними, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.
Такий спосіб захисту прав позивача матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи не надавалася оцінка про наявність чи відсутність у позивача пільгового стажу, необхідного саме для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а саме, за періоди: з 22.08.1992 по 27.04.1993, з 28.05.1993 по 01.07.1993, з 02.07.1993 по 09.01.2024, з 31.05.1994 по 27.02.1995, з 22.03.1995 по 04.08.1995, з 01.02.1999 по 01.11.1999.
Як наслідок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 22.08.1992 по 27.04.1993, з 28.05.1993 по 01.07.1993, з 02.07.1993 по 09.01.2024, з 31.05.1994 по 27.02.1995, з 22.03.1995 по 04.08.1995, з 01.02.1999 по 01.11.1999 до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 28.03.2024.
Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав уважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та надав оцінку усім аргументам сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.09.2025 у справі № 440/10619/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова   А.О. Бегунц