Справа № 215/1782/26 
2/215/2477/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
у складі: головуючого, судді - Демиденка Ю.Ю.
розглянувши в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 ; представник позивача: адвокат Морозов Вадим Юрійович до Приватного підприємства «ПЛАЗІС-ЄМ» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,- 

ВСТАНОВИВ:
11.03.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача: адвокат Морозов В.Ю. звернувся до суду з даною позовною заявою.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що з 15.05.2026 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» на посаду електрослюсаря. 01.10.2024 року його було звільнено з роботи за власним бажанням. Відповідач ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» у день звільнення не провів з позивачем ОСОБА_1 повний та остаточний розрахунок. Відповідач ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» офіційно нарахував, але не виплатив позивачу ОСОБА_1 кінцевий розрахунок, що включає заробітну плату та компенсацію за 48 днів невикористаної щорічної відпустки, на загальну суму 17 333,33 гривні. Станом на день подання позову зазначені кошти позивачем від відповідача так і не отримано. Позивач ОСОБА_1 неоднаразово намагався в досудовому порядку врегулювати питання шляхом направлення досудової вимоги, але відповідач ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» повністю проігнорувала його звернення, тому позивач ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просить судстягнути з ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» : заборгованість по заробітній платі у розмірі 17 333, 33 гривні; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31 856, 64 гривні; компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 5000 гривень; моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 гривень.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явився, подали до суду заяву в якій просять розглядати справу за їх відсутності та надала згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.04.2026постановлено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював електрослюсарем в ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» з 15.05.2006 та був звільнений за власним бажанням 01.10.2024, наказ №9к від 01.10.2024 (а.с.36).
Звернувшись до суду позивач ОСОБА_1 вказував, що відповідач ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» не провів із позивачем повний розрахунок при звільнені, у зв`язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі 17333,33 гривні.
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату.
Позивач ОСОБА_1 неодноразово намагався отримати копію наказу від 01.10.2024 «9к» про звільнення, довідки про нараховані виплачені та невиплачені суми заробітної плати, але відповідачПП «ПЛАЗІС-ЄМ» повністю проігнорував його запити (а.с.15-20,32-34,62). Тобто позивач ОСОБА_1 не отримав на дату звернення до суду письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні від відповідача ПП «ПЛАЗІС-ЄМ». Відповідачем не спростовано, наявну заборгованість по заробітній платі у розмірі 17 333, 33 гривні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31 856, 64 гривні.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з довідкою форма ок-7 наданою позивачем ОСОБА_1 відповідачем ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» ЄДРПОУ 30001663 нарахована сума фактичного заробітку у жовтні 2024 за 1 день -17333,33 гривні. (а.с. 50-51).
Відповідачем до суду відзив на позовну заяву не надано, наявний борг по заробітній платі перед позивачем не спростовано.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що з ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» на користь позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 17 333,33 грн., а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом 17333,33 грн., яка, згідно пояснень позивача складається із заборгованості із заробітної плати та суми за невикористану відпустку в кількості 48 днів.. Отже, суд враховує середній розмір заробітної плати, згідно довідки наданої позивачем форми ОК-7, як середній розмір заробітну плату за один місяць, який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за період 2023 року: (9005,56+5805,56+5805,56+4982,12+5815,08)/5=6282,77 гривень.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 5000 грн. суд виходить з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
У ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати, розрахунок розміру компенсації за втрату частини доходів відповідачем не спростовано.
У зв`язку з викладеним з ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 5000 грн, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.
Крім того, відповідно доч.1ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові суму строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа ,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня звільнення, але не більше ніж за шість місяців в розмірі 31856,64 гривень.
Відповідно до розміру середнього заробітну за шість місяців наданого позивачем, заробітна плата за місяць становить 31856,64/6= 5309,44 гривні, що відповідає середньому розміру заробітної плати з інформацією, яка міститься у довідці форми ОК 7, наданої позивачем. Зазначений позивачем розмір та розрахунок також, не спростований відповідачем.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20000 гривень суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань.
Судом встановлено, що ПП «ПЛАЗІС-ЄМ» було порушено право позивача ОСОБА_1 на своєчасне отримання заробітної плати. Відповідач тривалий час не виплачував позивачу в повному обсязі заробітну плату та не виплатив її навіть до тепер.
Отже, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 як працівник має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у порушенні її права на своєчасне отримання заробітної плати, що призвело до порушення права на працю, та як наслідок до моральних страждань.
Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів.
Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивач як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дії якого було завдано моральну шкоду позивачу.
При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів.
За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з 2024 року та не була погашена відповідачем до теперішнього часу.
Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення у розмірі 20000 гривень є надмірним та завищенним, а тому розмір моральної шкоди підлягає зниженню та позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 2000,00грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню.
В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано відзив на позовну заяву та жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові.
Аналізуючи викладене, враховуючи встановлені судом обставини, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, які свідчать про наявність у відповідача боргу перед позивачем на час розгляду справи, відсутність заперечень та доказів на спростування позовних вимог зі сторони відповідача, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд керується наступними нормами процесуального закону.
Так, частинами 1, 2 статті 133ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно до положень ч.ч.1-4ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Разом з тим склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимог.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом встановлено, що правничу допомогу у справі позивачу ОСОБА_1 надавав приватний адвокат Морозов Вадим Юрійович на підставі договору про надання професійної правничої (правової) допомоги б/н від 28.08.2025 року (а.с.11-14).
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру витрат, понесених на правничу допомогу, суду було надано акт б/н від 28.08.2025 року та квитанцію про сплату коштів від 28.08.2025 року, згідно яких розмір витрат понесених позивачем ОСОБА_1 становить 20 000,00 гривень (а.с.30,31,61).
Суд, визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду цієї справи, виходить з принципів співмірності та розумності судових витрат, враховуючи характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг заявнику, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру, дійшов висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з 20 000 грн до 3 000 грн.
Також, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову та чотири позовні вимоги пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 3114,47 (5324,80*58,49%) грн., оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати.
На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.12, 13, 211 ч.3, 247 ч.2, 263, 265, 272, 273, 280-282, 284 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ПЛАЗІС-ЄМ»– задовольнити частково.
Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА “ПЛАЗІС-ЄМ” на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 17333 (сімнадцять тисяч триста тридцять три) гривні 33 копійки.
Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА “ПЛАЗІС-ЄМ” на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 31856 (тридцять одну тисячу вісімсот п`ятдесят шість) гривень, 64 копійки.
Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА “ПЛАЗІС-ЄМ” на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА “ПЛАЗІС-ЄМ” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.
Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА “ПЛАЗІС-ЄМ” на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень.
Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА “ПЛАЗІС-ЄМ” на користь держави судовий збір у розмірі 3114,47 гривень.
Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання у розмірі 6282,77 гривень.
Повний текст рішення складено та підписано 20.04.2026. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач – Приватне підприємство «ПЛАЗІС-ЄМ», ЄДРПОУ 30001663, адреса: Дніпропетровська область, вулиця Двінська, 23.

СУДДЯ: