ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 р. 	Справа № 520/11129/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.
суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. 
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Тітов О.М.) від 26.01.2026 по справі № 520/11129/25
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач з адміністративним позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не розгляду рапорту старшого солдата військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України ОСОБА_1 від 05 січня 2024 року про звільнення з військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) прийняти рішення про звільнення старшого солдата військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України ОСОБА_1 з військової служби за абзацом 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла станом на 08 січня 2024 року), через сімейні обставини, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується медичним висновком лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медичної допомоги № 4 Харківського району» №214 від 25 грудня 2023 року.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Військову частину НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що відмовляючи у поновленні пропущеного строку на звернення до адміністративного суду та повертаючи позовну заяву, Харківським окружним адміністративним судом не враховано усі підстави, якими обґрунтовувались причини пропуску строків на звернення до суду, та не надано їм оцінки, а застосування правових норм здійснено із надмірним формалізмом, що не сприяє реалізації принципу верховенства права, права на справедливий суд та доступу до правосуддя, а тому ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року підлягає скасуванню.
Вказує, що з моменту подання рапорту, позивач ОСОБА_1 , у зв`язку з отриманими в ході несення військової служби пораннями, проходив стаціонарне лікування (в результаті встановлено інвалідність ІІІ групи). Також, з моменту подання рапорту позивач здійснював постійний догляд за матір`ю ОСОБА_2 , що часто знаходилась на стаціонарному лікуванні, та якій в результаті було встановлено інвалідність ІІ групи. Докази на доведення вказаних обставин були долучені до матеріалів справи. ОСОБА_1 , жодного разу не зателефонували з військової частини чи Державного бюро розслідувань, він і по сьогоднішній день не є підозрюваним в жодному кримінальному провадженні та вільно пересувається територією України. Враховуючи тривалість очікування рішення відповідача за результатами розгляду рапорту про звільнення з військової служби, що був поданий 08 січня 2024 року, та маючи таку можливість, ОСОБА_1 , звернувся за правовою допомогою до адвоката Дробчак Л.В., а остання в свою чергу звернулась до військової частини НОМЕР_2 з адвокатським запитом вих. № 12-37/04-2025 від 10 квітня 2025 року через Міністерство оборони України із проханням про надання інформації, серед іншого, про реєстрацію та стан розгляду керівництвом військової частини НОМЕР_2 рапорту старшого солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби. Таким чином, саме 15 квітня 2025 року припинив свою дію стан правової невизначеності щодо дійсності факту порушення/не порушення відповідачем права позивача щодо його звільнення з військової служби. Саме 15 квітня 2025 року позивач вперше дізнався про його порушене право в процесі проходження публічної служби.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечувала та просила відмовити. Вказала, що позивач не обґрунтував та надав жодних належних доказів на підтвердження факту пропущення ним строку звернення до суду з вказаним адміністративним позовом із поважних причин, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо вчинення ним дій на протязі року щодо зацікавленості у результаті розгляду рапорту від 08.01.2024. Звернення ж представника позивача у квітні 2025 із запитом до військової частини свідчить лише про початок вчинення активних дій з боку позивача і не пов`язана із часом, коли позивач повинен був дізнатись про порушені права.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зазначені представником позивача підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не можуть бути визнані поважними.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 1 ст. 5 КАС України визначає, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У силу ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З аналізу вказаних приписів КАС України слідує, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Водночас, при визначенні початку перебігу строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналась або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, або бездіяльності), а не коли така особа з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
За загальним правилом обчислення строків звернення до суду здійснюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, "дізналася" та "повинна була дізнатись" про порушення права. Зокрема, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами справи, 08 січня 2024 року, старший солдат ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини, а саме необхідність здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 .
Також, факт подання старшим солдатом військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби підтверджується відміткою офіцера групи персоналу молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , від 08 січня 2024 року про його отримання на копії відповідного рапорту.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ч. 7 статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 233 Положення № 1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), а також визначає порядок контролю за його дотриманням, визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735. (далі по тексту Інструкція № 735).
Відповідно до п. 6 розділу І Інструкції № 735 усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
Відповідно до п. 5. розділу ІІІ Інструкції № 735 звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.
Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави для висновку, що рапорт, як форма звернення військовослужбовця з будь-якого питання, розглядається повноважними на те особами в порядку Закону України "Про звернення громадян" в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті питання, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.
Отже, перебіг терміну розгляду рапорту повноважними на те особами розпочинається від дня їх надходження, в даному випадку, з 08.01.2024 та складав один місяць, тобто, саме через 30 днів позивач повинен був дізнатися про наслідки розгляду його рапорту про звільнення з військової служби від 08.01.2024, а саме - 08.02.2024.
Разом із тим, жодних доказів, які б свідчили про наявність істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення із цим позовом до суду позивачем не надано, а наведені ним у заяві обставини щодо поважності пропуску такого строку лише вказують на те, що позивач допустив зволікання з реалізацією наданого йому права на судовий захист.
Щодо посилань представника позивача на те, що саме 15 квітня 2025 року припинив свою дію стан правової невизначеності щодо дійсності факту порушення/не порушення відповідачем права позивача щодо його звільнення з військової служби, тобто з відповіді на адвокатський запит від 10.04.2025, колегія суддів зазначає, що останнє свідчить лише про початок вчинення активних дій з боку позивача і не пов`язано із часом, коли позивач повинен був дізнатись про порушені права.
Щодо доводів позивача про те, що після подання рапорту він знаходився та стаціонарному лікуванні, колегія суддів зазначає, що 21.02.2024 старший солдат ОСОБА_1 не повернуся до військової частини НОМЕР_2 після закінчення стаціонарного лікування.
27 лютого 2024 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 170 старший солдат ОСОБА_1 визнаний таким, що не з`явився вчасно з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_2 тривалістю понад 3 доби, вчинене в умовах воєнного стану.
09 травня 2025 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 131, виданому у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2025 року № 68-РС старшому солдату ОСОБА_1 призупинено військову службу з 03.06.2024 і він не рахується у чисельності Збройних Сил України.
Отже, фактично після повернення з лікування (21.02.2024) і по 09.05.2025 ОСОБА_1 не знаходився в умовах несення військової служби, які могли б, перешкоджати реалізації процесуальних прав. 
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивована ухвала суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведені положення процесуального законодавства та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу у справі слід залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 520/11129/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складений 31.03.2026 року