23.03.26
22-ц/812/579/26
Провадження № 22-ц/812/579/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
23 березня 2026 року м. Миколаїв
справа № 945/809/24
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.  
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Інгульський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дітей, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником – адвокатом Січеславським Ігорем Анатолійовичем, на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 04 грудня 2025 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повне судове рішення складено 11 грудня 2025 року,

У С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (після укладання шлюбу – ОСОБА_4 ) про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дітей.
Позивач зазначав, що з 20 лютого 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2020 року. Під час перебування у шлюбі народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких він був записаний. Як вказав позивач, у березні 2024 року у нього з`явилися сумніви щодо батьківства відносно дітей.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив виключити запис про нього як батька дитини з актового запису № 373 від 17 травня 2016 року, складеного Ленінським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління Міністерства юстиції у Миколаївській області про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та з актового запису № 214 від 06 березня 2018 року, складеного Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У додаткових поясненнях представник позивача - адвокат Підборська Т.Р., вказала, що згідно висновку судової-молекулярно генетичної експертизи від 27 березня 2025 року №СЕ-19/115-25/2770-БД, біологічне батьківство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виключається. За такого просила виключити з актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного 17.05.2016 року за №373 Ленінським районним у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, відомості з графи «батько» відносно ОСОБА_1 .
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_7 зазначає, що з позивачем вона познайомилася у листопаді 2015 року, при наявності трьох місяців вагітності від іншого чоловіка, про що він був обізнаний. Шлюб між ними був зареєстрований у лютому 2016 року, за його ініціативою. Позивач погодився дати дитині своє прізвище та добровільно зареєстрував себе як батько дитини ОСОБА_8 . З урахуванням викладеного просила відмовити у задоволенні позову.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову про виключення з актового запису відомостей про батька доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суд виходив з того, що позивачем не доведено необізнаності про вагітність дружини від іншого чоловіка на момент реєстрації народження дитини. Відмовляючи у задоволенні позову, відносно дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про оспорювання його батьківства є недоведеними, оскільки за висновками експертизи встановлено його батьківство відносно доньки ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Січеславський І.А., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
Представник позивача зазначав, що  ОСОБА_1 достеменно дізнався про те, що не є біологічним батьком ОСОБА_5 лише після проходження експертизи 27 березня 2025 року, а не на момент її народження чи при укладенні шлюбу з відповідачкою, а тому і не міг надати суду докази того, що він не знав про те, що не є батьком ОСОБА_5 , до цього часу. Однак суд цю обставину не врахував при ухваленні рішення. Також зазначає, що не може вважатися належними доказами покази свідків, які допитані у справі, оскільки навіть у рішенні суду вказано про те, що вони дізнались від відповідачки про те, що позивач знав, що не є батьком Софії 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 стверджує, що позивач намагається вести суд в оману, оскільки він був достеменно обізнаний про її вагітність від іншого чоловіка на час знайомства та укладання шлюбу. При наявності сумнівів щодо строку вагітності міг ініціювати призначення відповідної експертизи. З урахуванням викладеного просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача – адвокат Січеславський І.А. підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.
Представник відповідачки – адвокат Попов О.В. - просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2016 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, сформованого 22.02.2024 року.
Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.11.2020 року. 
17 травня 2016 Ленінським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області видано свідоцтво про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 серії НОМЕР_1 , батьком дитини зазначено – ОСОБА_1 .
06 березня 2018 Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області видано свідоцтво про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , батьком дитини зазначено – ОСОБА_1 .
Відповідно до листа Інгульського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.10.2024 за вих. № 1411/23.21-31, державна реєстрація народження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проведена відповідно до ст. 133 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 13 СК України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (згідно із частиною першою статті 264 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, третя та шоста статті 367 ЦПК України).
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).
Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).
Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. 
Закріплення таких правових гарантій захисту прав дитини цілком логічне та обґрунтоване, оскільки, якщо чоловік добровільно визнав своє батьківство, знаючи про те, що він не є біологічним батьком, то його права не вважаються порушеними. 
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. 
Відповідно до практики ЄСПЛ суди при вирішенні справ про встановлення батьківства повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та позивача.
ЄСПЛ зазначив у справі "Йевремович против Сербии", що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини ("Jevremovic v. Serbia", заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Висновком проведеної у справі судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/115-25/2770-БД від 27.03.2025 року було встановлено, що біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_5 виключається. ДНК-профіль ОСОБА_6 належить особі, яка є біологічною дитиною ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , ймовірність походження ДНК-профілів від дитини та біологічних батьків становить не менше ніж 99,99999999997%.
За такого оскільки за результатами проведеної експертизи батьківство позивача відносно  ОСОБА_10 було встановлено, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про виключення запису про позивача як батька дитини з актового запису про її народження - не підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виключення запису про позивача як батька дитини з актового запису про народження ОСОБА_5 суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що у встановленому законом порядку позивачем не було доведено факту, що в момент реєстрації себе батьком дитини він не знав, що не є її батьком або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
При цьому судом було враховано та надано належну правову оцінку тому, що відповідачка, заперечуючи проти позову, стверджувала, що познайомилась із позивачем у листопаді 2015 року. Жодних заперечень проти вказаних обставин позивач у суді першої інстанції не заявляв, доказів на спростування таких обставин не надавав. Не містить заперечень щодо дати знайомства сторін і апеляційна скарга. Крім того саме така дата знайомства сторін була підтверджена допитаними судом першої інстанції в якості свідків батьків позивачки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .
ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто через три місяці після реєстрації шлюбу сторін, що мало місце 20 лютого 2016 року. 
З обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні від 16.05.2016 року слідує, що відповідачка ОСОБА_3 народила дитину з терміном вагітності 40 тижнів, що фактично дорівнює 9 місяців. Діагноз – здорова доношена дитина. 
Встановивши такі обставини суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони безумовно свідчать про те, що вагітність ОСОБА_3 почалась у серпні 2015 року, тоді як позивач і відповідачка познайомились у листопаді 2015 року, і якщо б вагітність відбулась з моменту знайомства, то дитина повинна була народитись недоношеною щонайменше на три місяці.
За такого, суд першої інстанції правильно вважав, що за встановленими обставинами справи позивач не міг не знати, що він не є батьком дитини.
В судовому засіданні у суді першої інстанції відповідачка пояснила, що до знайомства з позивачем зустрічалась з чоловіком на ім`я ОСОБА_13 та у серпні 2015 року завагітніла від нього. Відносини не склались і вони розійшлись. У листопаді 2015 року у соцмережах в інтернеті вона познайомилась з позивачем і через деякий час вони зустрілись та почали відносини. Він був обізнаний про її вагітність, однак казав що хоче бути батьком дитини. У Новий рік він зробив їй пропозицію та у лютому 2016 року вони розписались. Після пологів, які були важкими, вона ще тривалий час знаходилась у пологовому, та відповідач особисто зареєстрував дитину. 
Вказані обставини були підтверджені поясненнями свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які підтвердили, що позивач знав про вагітність відповідачки від іншого чоловіка, але казав, що буде виховувати дитину як рідну. На Новий рік він зробив пропозицію доньці, просив у них благословення. Після народження ОСОБА_8 , позивач сам зареєстрував дитину у РАЦСі, оскільки донька перебувала ще в лікарні. 
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_14 (знайома відповідачки) та ОСОБА_15 (перукар, яка обслуговувала на дому родину відповідачки) також підтвердили про обізнаність позивача про вагітність ОСОБА_3 від іншого чоловіка та про те, що на час знайомства сторін вона була приблизно на третьому місяці вагітності. 
Доводи апеляційної скарги про те, що показання вищезазначених свідків є неналежними доказами, колегія суддів вважає безпідставними.
Так, з огляду на приписи статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема такими засобами як показаннями свідків.
Пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 містили інформацію щодо предмета доказування у даній справі, а тому такі докази є належними у розумінні статті 77 ЦПК України.
Крім того допитані судом першої інстанції свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені судом до присяги відповідно до статті 230 ЦПК України.
Посилання апеляційної інстанції на те, що свідок ОСОБА_14 пояснювала, що про обізнаність ОСОБА_1 щодо вагітності ОСОБА_3 від іншого чоловіка вона знала зі слів відповідачки, а тому цей доказ є неналежним, - колегія суддів відхиляє.
Так, статтею 90 ЦПК України встановлено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
Між тим повідомлені свідком ОСОБА_14 факти були підтверджені у суді як поясненнями відповідачки, так і поясненнями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 .
Жодних доказів, які б спростовували повідомлені свідками обставини, позивачем не було надано ані суду першої інстанції, ані до апеляційного суду.
Отже суд першої інстанції, належим чином, відповідно до статті 89 ЦПК України, оцінивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність обізнаності позивача в момент реєстрації себе батьком  ОСОБА_5 про те, що він не є батьком дитини, та за встановленими обставинами справи не міг про це не знати, а тому правильно відмовив у позові і в частині оспорювання батьківства стосовно вказаної дитини. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що з дня народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) до березня 2024 року (як зазначив ОСОБА_1 у позовній заяві) позивач не заперечував своє батьківство та ставився до Софії як до рідної дитини протягом усього цього часу, а оспорювати своє батьківство став лише у квітні 2016 року, тому рішення суду першої інстанції про відмову у виключенні відомостей з актового запису про батьківство ОСОБА_1 ухвалено відповідно до встановлених обставин справи, з додержанням норм чинного законодавства, практики ЄСПЛ та відповідають інтересам дитини.
За такого на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Січеславським Ігорем Анатолійовичем, залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 31 березня 2026 року