ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/6606/25
16 лютого 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду через представника адвоката Назаренко Яну Володимирівну надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій позивач просить: 
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиключення позивача з військового обліку та щодо невнесення відповідних відомостей про виключення позивача з військового обліку до Єдиного електронного реєстру військовозобов`язаних, призовників та резервістів;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити позивача з військового обліку та внести відповідні відомості до Єдиного електронного реєстру військовозобов`язаних, призовників та резервістів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.11.2011 досяг граничного віку перебування в запасі, а тому згідно діючого на той час законодавства мав бути автоматично виключений з військового обліку. Позивач наголошує, що не належить до жодної з зазначених у частині 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» категорій, зокрема не є військовозобов`язаним та не перебуває в запасі, оскільки мав бути автоматично виключений з обліку у 2011 році за досягненням граничного віку перебування в запасі. За позицією позивача, після виключення з військового обліку особа перестає бути військовозобов`язаним, а тому на нього не поширюється закон про військовий обов`язок та військову службу. Зокрема, така особа не може бути призвана під час мобілізації, не зобов`язана проходити ВЛК, оновлювати облікові дані, їй не можна вручити повістку. Позивач наголошує, що згідно пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають громадяни, які були зняті, звільнені, але не виключені з військового обліку. Оскільки позивач мав бути автоматично саме виключений з військового обліку, тому вважає, що повторному взяттю на такий облік не підлягає. 
Ухвалою суду від 25.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
20.01.2026 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву та клопотання про поновлення процесуального строку для його подання з підстав значного обсягу навантаження та відсутності можливості своєчасного опрацювання всіх матеріалів, що надходять на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вирішуючи питання щодо поновлення процесуального строку для подання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд зазначає наступне.
Згідно частин п`ятої, шостої статті 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Статтею 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Як слідує з матеріалів справи, в ухвалі від 25.11.2025 про відкриття провадження у справі судом встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 
Копія вказаної ухвали доставлена до електронного кабінету відповідача 26.11.2025, що підтверджується відповідною довідкою про доставку електронного листа. (а.с.22, зворот)
Таким чином, встановлений судом процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву закінчився 11.12.2025. 
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для поновлення пропущеного відповідачем строку для подання відзиву на позовну заяву суд враховує, що відзив є різновидом заяв по суті справи, подання якого є правом учасника справи (частини 2, 4 статті 159 КАС України), та в якому відповідач, як правило, викладає свої заперечення щодо позову із посиланням на відповідні докази та норми права.
Тобто по своїй суті відзив - це інструмент доведення відповідачем до суду своєї позиції (доводів, заперечень, спростувань) щодо суті спірних правовідносин та предмету спору, а у межах справи, розгляд якої здійснюється у письмовому провадження за відсутності сторін, - це фактично єдина можливість викласти свої аргументи щодо позовної заяви.
Суд зважає, що право кожною сторони бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України й статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа могла скористатись своїм правом висловити свою позицію щодо позову.
Отже, права на доступ до суду, на змагальний розгляд і на ефективний засіб захисту права є основоположними правами осіб, які гарантуються Конвенцією. Попри свою важливість, цілі досягнення ефективності та прискорення здійснення судочинства не виправдовують порушення цих прав.
У даному випадку суд враховує, що оскільки наразі в державі триває воєнний стан і відповідач виконує першочергові завдання щодо проведення мобілізації, метою яких є забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, а тому пропуск процесуального строку для подачі відзиву на позовну заяву в цьому випадку можливо визнати таким, що відбувся з поважних причин.
За вказаних обставин обмеження відповідача у праві подання відзиву на позовну заяву не буде відповідати загальним засадам справедливого судового розгляду
Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги, що розгляд цієї справи не є завершеним, суд з метою всебічного, повного і об`єктивного її розгляду вважає за необхідне клопотання ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнити та поновити останньому строк для надання відзиву на позовну заяву.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача доводи та вимоги позивача не визнає, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що згідно даних облікової паперової картки позивача та даних в обліковій картці позивача в Єдиному державному реєстрі військовозобов`язаних та резервістів АІТС «ОБЕРІГ» ОСОБА_1 починаючи з 28 березня 1995 року перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 і відсутні будь-які записи щодо зняття чи виключення останнього з військового обліку.
Оскільки позивач не знімався з військового обліку і не виключався та відповідно до статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який діє на момент виникнення спірних правовідносин, відсутні будь-які підстави для зняття або виключення позивача з військового обліку військовозобов`язаних, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Інших заяв, в тому числі по суті справи, на адресу суду не надходило.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин України, з 28.03.1995 перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 як військовозобов`язаний, що підтверджується відомостями облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_1 . (а.с.34)
Діючи в інтересах позивача адвокат Назаренко Я.В. звернулась до начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з адвокатським запитом про надання інформації щодо підстав перебування ОСОБА_1 у розшуку ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Додатково повідомлено, що станом на 1 квітня 2014 року ОСОБА_1 виповнилось 40 років і відповідно до статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» він мав бути виключений з військового обліку, а поновлення на військовий облік таких осіб відбувається лише за їх згодою, якої ОСОБА_1 не надавав.
У випадку наявності застарілої інформація про те, що ОСОБА_1 не виключений з військового обліку, адвокат просила виправити помилку і внести в базу даних «Оберіг» оновлену інформацію, виключити ОСОБА_1 з військового обліку та зняти з розшуку. (а.с.13)
Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 №5775 від 26.10.2025 №7175 представника позивача повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних як рядовий запасу. Згідно облікової картки відсутні записи про виключення його з військового обліку по досягненню граничного віку перебування в запасі. При цьому відповідачем зазначено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 не підлягає виключенню з військового обліку військовозобов`язаних по досягненню граничного віку у 2016 році, оскільки зміни у статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» відбулись 22.07.2014 року. (а.с.18)
Вважаючи протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо невиключення позивача з військового обліку як особи, яка станом на 25.11.2011 досягла граничного віку перебування в запасі, останній звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
У силу статті 65 Основного Закону України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби унормовані, Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок, а саме захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Приписами частин 2-3 статті 1 Закону №2232-XII визначено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-XII).
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Згідно з пунктом 1 частини 10 статті 1 Закону №2232-XII громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Статтею 2 Закону №2232-XII, зокрема, передбачено, що виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період. (частина 8 цієї статті)
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №2232-XII у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.
У цій справі спір виник у зв`язку із тим, що позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиключення його з військового обліку на підставі статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції, яка діяла станом на 25.11.2011 року, з приводу чого суд зазначає наступне.
Так, частиною 2 статті 28 Закону №2232-XII (в редакції, чинній станом на 25.11.2011) було встановлено, що військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років.
При цьому, частиною 4 статті 28 Закону №2232-XII (в редакції, чинній станом на 25.11.2011) передбачено, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
За приписами пункту 4 частини 6 статті 37 Закону №2232-XII (в редакції, чинній станом на 25.11.2011) виключенню з військового обліку у районних (міських військових комісаріатах підлягають громадяни України, зокрема, які досягли граничного віку перебування в запасі.
Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є особою ІНФОРМАЦІЯ_5 , який станом на 25.11.2011 досяг 40 років, тобто граничного віку перебування в запасі, визначеного частиною другою статті 28 Закону №2232-XII у чинній на той час редакції.
Разом з цим, положення Закону №2232-XII в частині, що стосується граничного віку перебування військовозобов`язаних осіб в запасі, у подальшому зазнавало змін.
Так, Законами України №1169-VII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації” та №1604-VII “Про внесення змін до статті 28 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” до статті 28 Закону №2232-XII було внесено зміни, згідно з якими з 27.03.2014 граничний вік військовозобов`язаних, які перебувають в запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу другого розряду збільшено з 40 років до 50 років, а з 22.07.2014 і станом на теперішній час з 50 років до 60 років.
При цьому, положення частини 4 статті 28 Закону №2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі, станом на теперішній час змін не зазнало.
Суд зазначає, що вік особи як юридичний факт - стан є триваючою обставиною, що породжує для такої особи юридичні наслідки, а в спірних правовідносинах такими наслідками є застосування до позивача положень Законів України №1169-VII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації” та №1604-VII “Про внесення змін до статті 28 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
За колом осіб дія нормативно - правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних в запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
Від часу опублікування (набрання чинності) змін до цього Закону №2232-XII, він поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на усіх осіб, що не досягли граничного віку перебування в запасі.
Відтак, доводи позивача в частині порушення принципів юридичної визначеності та дії законів у часі, суд вважає необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних правових норм наведена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 у справі №814/4386/15 та від 17.02.2020 у справі №820/3113/17. Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Аналізуючи наведені вище норми законодавства у їх різних редакціях в часі слід дійти висновку, що законодавець не передбачає збереження стану (статусу) виключення з військового обліку для осіб, які досягли граничного віку перебування у запасі, визначеного частиною другою статті 28 Закону №2232-XII у попередній редакції. Водночас такі особи підлягають взяттю на військовий облік, зокрема військовий облік військовозобов`язаних, на загальних підставах, передбачених частиною першою статті 37 Закону № 2232-XII, якщо відсутні передбачені діючою редакцією частини шостої статті 37 Закону №2232-XII підстави для виключення з військового обліку.
Таким чином, позивач, який досяг граничного віку перебування в запасі 25.11.2011 згідно частини другої статті 28 Закону №2232-XII у чинній на той час редакції, правомірно продовжує перебування на військовому обліку як військовозобов`язаний на підставі чинної редакції статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (стаття 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.
Однак, у даному випадку йдеться не про кримінальну або адміністративну відповідальність, а про поновлення військового обліку, що регулюється спеціальним законодавством.
Варто зазначити, що законодавець має право змінювати критерії військового обліку, якщо це відповідає інтересам держави.
Нова редакція статті 28 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 27.03.2014 фактично встановила нові правовідносини у вигляді нового правового регулювання граничного віку перебування в запасі військовозобов`язаних осіб. Наслідком нового унормування стало те, що особа, яка раніше вважалася такою, що досягла граничного віку перебування в запасі, після того, як такий вік змінено і за умови, що вона відповідає законодавчо встановленим критеріям взяття на військовий облік, підлягає взяттю на такий облік. При цьому, нове взяття на військовий облік, слід розглядати не як продовження попередніх правовідносин, під час дії яких особа була виключена з військового обліку, так як ці правовідносини завершились, а їх слід розцінювати як нові правовідносини, які виникли на підставі нової норми права.
Отже, з набранням чинності змін до Закону № 2232-XII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка не досягла передбаченого цим Законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду (60 років).
Відтак, підстави для виключення позивача з військового обліку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування в запасі, у розумінні приписів пункту 4 частини шостої статті 37 Закону № 2232-ХІІ, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, відсутні, оскільки позивач такого віку не досяг.
Доводи позовної заяви не знайшли свого документального та нормативного підтвердження та спростовуються висновками суду, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Підсумовуючи викладене суд доходить висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про виключення ОСОБА_1 з військового обліку військовозобов`язаних на підставі статті 28 Закону №2232-XII в редакції, яка діяла станом на 25.11.2011.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, внаслідок чого у задоволенні позову слід відмовити.
Оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому підстави для розподілу судових витрат згідно статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 16 лютого 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_2 ); 
відповідач:
- ІНФОРМАЦІЯ_7 (місцезнаходження : АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ). 
Головуючий суддя Мірінович У.А.