ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"27" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/2896/25	

За позовом: Заступника керівника Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Італійська, буд. 3, код ЄДРПОУ 03528552) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2, код ЄДРПОУ 00031101, електронна адреса: 1545@uks.gov.ua)
Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 12/2, код ЄДРПОУ 37508596); Одеська обласна державна адміністрація (65032, м. Одеса, просп. Шевченка, буд. 4, код ЄДРПОУ 00022585)
До відповідача: Рибопромислової асоціації «Хаджибейський лиман» (67660, Одеська обл., Одеський р-н, с. Холодна Балка, вул. Водопровідна, буд. 11, код ЄДРПОУ 31609795)
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, зобов`язання вчинити певні дії
Суддя Рога Н.В.
Секретар с/з Граненко М.М. 

Представники сторін:

Від прокуратури: Євглевський А.В. - на підставі посвідчення №079540 від 17.06.2024;
Представник позивача: Васильєва С.О. - в порядку самопредставництва;
Від третіх осіб: не з`явились;
Представник відповідача: Лук`ян С.Г. – на підставі ордера серії ВН №1535187 від 27.08.2025р.

Суть спору: Заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Рибопромислової асоціації (далі – РА) «Хаджибейський лиман» про:
- усунення перешкоди власнику – Державі Україна в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення рибогосподарського використання РА «Хаджибейський лиман» Хаджибейського лиману із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним, для цілей спеціального використання водних біоресурсів у формі спеціального товарного рибного господарства на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта;
- усунення перешкоди власнику – Державі Україна в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання РА «Хаджибейський лиман» повернути Державі в особі Кабінету Міністрів України Хаджибейський лиман із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним.
Ухвалою суду від 28.07.2024р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2896/25, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.08.2025р. Ухвалою суду від 28.08.2025р. відкладено підготовче засідання на 25.09.2025р. Ухвалою суду від 25.09.2025р. відкладено підготовче засідання на 06.11.2025р. Ухвалою суду від 06.11.2025р. оголошено перерву в судовому засіданні для вирішення клопотання першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури про залучення правонаступника (вх.№30291/25 від 29.09.2025р.). Ухвалою суду від 20.11.2025р. у задоволенні клопотання першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури про залучення правонаступника (вх.№30291/25 від 29.09.2025р.) відмовлено. Ухвалою суду від 20.11.2025р. підготовче засідання відкладено на 09.12.2025р., залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Одеську обласну державну адміністрацію. Ухвалою суду від 09.12.2025р. повідомлено сторін про призначення судового засідання у справі №916/2896/25 на 16.12.2025р. Ухвалою суду від 16.12.2025р. закрито підготовче провадження у справі №916/2896/25, призначено справу до судового розгляду по суті на 16.01.2026р.
16 грудня 2025р. до Господарського суду Одеської області надійшов запит щодо надання матеріалів справи до Південно-західного апеляційного господарського суду у зв`язку надходження апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Одеської області від 20.11.25 по справі № 916/2896/25.
30 січня 2026р. матеріали справи було повернуто до Господарського суду Одеської області. Ухвалою суду від 02.02.2026 р. повідомлено сторін про призначення судового засідання по суті на 19.02.2026 р. Ухвалою суду від 19.02.2026 р. засідання відкладено на 27.02.2026 р. Ухвалою суду від 27.02.2026 р. засідання відкладено на 17.03.2026 р. Ухвалою суду від 17.03.2026р. оголошено перерву у судовому засіданні до 27.03.2026р.
Суд вважає за необхідне також зауважити, що ч. 4 ст.11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Закон України Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність прави, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (пункт 124 рішення у справі «Kudla v. Poland» заява № 30210/96, пункт 30 рішення у справі «Vernillo v. France» заява №11889/85, пункт 45 рішення у справі «Frydlender v. France» заява №30979/96, пункт 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland» заява №41431/98, пункт 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» заява №9381/81 та ін.).
Зокрема, у пункті 45 рішення у справі Frydlender v. France (заява № 30979/96) ЄСПЛ зробив висновок, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків.
У ГПК України своєчасність розгляду справи означає дотримання встановлених процесуальним законом строків або дотримання «розумного строку», під яким розуміється встановлений судом строк, який передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Таким чином, у процесуальному законодавстві поняття «розумний строк» та «своєчасний розгляд» застосовуються у тотожному значенні, зокрема, у розумінні найкоротшого із строків, протягом якого можливо розглянути справу, повно та всебічно дослідити подані сторонами докази, прийняти законне та обґрунтоване рішення. Поняття «розумний строк» вживається не лише у відношенні до дій, що здійснюються судом (розгляд справи, врегулювання спору за участю судді), але й також для учасників справи. 
При цьому, вимогу стосовно розумності строку розгляду справи не можна ототожнити з вимогою швидкості розгляду справи, адже поспішний розгляд справи призведе до його поверховості, що не відповідатиме меті запровадження поняття «розумний строк».
Враховуючи викладене, матеріали справи, суд вважає, що у даному випадку справу було розглянуто у розумні строки.
Прокурор підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив, що надійшла до суду 15.10.2025р.
Позивач – Кабінет Міністрів України, підтримує позовні вимоги прокурора в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, зазначених у поясненнях щодо позовних вимог, які надійшли до суду 24.09.2025р., відповіді на відзив, що надійшла до суду 13.10.2025р. 
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства, письмових пояснень по суті спору не надала.
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Одеська ОДА, письмових пояснень по суті спору не надала.
Ухвали по справі третім особам направлялись до електронного кабінету, що підтверджується довідками про доставку електронного документу.
Відповідач - РА «Хаджибейський лиман», проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 25.09.2025р.

Прокурор у позовній заяві зазначає, що за результатами вивчення питання наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері охорони навколишнього природнього середовища обласною прокуратурою встановлено порушення вимог земельного, водного та природоохоронного законодавства України під час використання РА «Хаджибейський лиман» земельної ділянки з розташованим на ній водним об`єктом - Хаджибейським лиманом площею водного дзеркала 10000 га, який знаходиться на території Нерубайської, Усатівської, Дачненської та Вигодянської сільських рад Одеського району Одеської області.
РА «Хаджибейський лиман» здійснює використання Хаджибейського лиману на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації частини Хаджибейського лиману, розташованого на території Біляївського, Роздільнянського та Іванівського районів Одеської області (2017-2026 р.р.), погодженого 20.06.2017р. Управлінням Державного агентства рибного господарства в Одеській області та 07.09.2017р. Держрибагентством України (далі - Режим СТРГ).
Прокурор звертає увагу, що відповідно до Режиму СТРГ передбачено здійснювати щорічний вилов водних біоресурсів загальною вагою майже півтора мільйони кілограм.
Термін дії Режиму: від 07.09.2017р. до 31.12.2026р. (п. 17. Режиму СТРГ).
Як зазначає прокурор, обставини здійснення РА «Хаджибейський лиман» рибогосподарської діяльності підтверджується інформацією Управління Державного агентства з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм у Одеській області (лист від 23.04.2025р. № 1-3-9/875-25), відповідно до якої РА «Хаджибейський лиман» здійснює свою діяльність згідно Режиму СТРГ, який є чинним.
Відповідно до зазначеного листа Управління згідно з останнім звітом про обсяги вилову водних біоресурсів РА «Хаджибейський лиман» останнім станом на 01.04.2025р. здійснено вилучення наступних видів біоресурсів: піленгас -42 кг, карась - 2420 кг, сазан (короп) - 5769 кг, товстолоб - 18992 кг, білий амур - 448 кг, а всього: 27671 кг водних біоресурсів.
На твердження прокурора, з 2017 року лише згідно з офіційною звітністю РА «Хаджибейський лиман» здійснено вилучення понад 6 млн 187 тис. кг водних біоресурсів.
Таким чином, на думку прокурора, на підставі Режиму СТРГ РА «Хаджибейський лиман» здійснюється промисел водних біоресурсів у Хаджибейському лимані.
Проте, РА «Хаджибейський лиман» у встановленому законодавством порядку не отримано будь-яких документів, які надають право на використання земельної ділянки з розташованим на ній водним об`єктом - Хаджибейським лиманом.
Відтак, прокурор стверджує, що використання РА «Хаджибейський лиман» земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом має бути припиненим, а земельна ділянка з розташованим на ній водним об`єктом підлягає поверненню Державі в особі Кабінету Міністрів України.
Разом з тим, прокурор відмітив, що, як вбачається з положень Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України від 28.01.2008р. № 4 (далі - Інструкція), для погодження Режиму СТРГ від користувача не вимагається надання правовстановлюючих документів на земельну ділянку з розташованим на ній водним об`єктом.
Проте, на твердження прокурора, вказаний підзаконний нормативно-правовий акт не визначає права користування водними об`єктами і землями водного фонду.
Прокурор зазначає, що використання водного об`єкта для рибогосподарської експлуатації, промислового вилову та вирощування риби повинно здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт (води) разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Положення Інструкції, в свою чергу, не регламентують порядок набуття права користування земельною ділянкою та водним об`єктом. Інструкція є підзаконним нормативно-правовим актом та не підміняє собою відповідні положення Земельного та Водного кодексів України, Закону України «Про оренду землі».
Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта видається на підставі Інструкції № 4.
Прокурор звертає увагу, що в наказі Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008р. № 4 про її затвердження зазначено, що Інструкція розроблена відповідно до Закону України «Про тваринний світ», постанови Кабінету Міністрів України від 28.09.1996р. № 1192 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства».
Водночас, у Законі України «Про тваринний світ» у редакції, чинній на 15.01.2008р., встановлювалося, що рибогосподарські водні об`єкти повинні надаватися у користування (ст.ст. 13, 14, 15, 17, 25, 26 Закону).
Також, прокурор зазначив, що у п. 39 Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.1996р. № 1192 (чинного на 15.01.2008р.), вказувалося, що під час здійснення рибництва в режимі спеціального товарного рибного господарства повинно бути забезпечено збереження цінних та рідкісних видів водних живих ресурсів, які раніше перебували у виділеній для рибництва водоймі (її ділянці), додержання встановлених законодавством вимог до охорони і використання водних та інших природних ресурсів, наданих у користування для потреб рибництва.
Усупереч цьому, в Інструкції № 4 норми щодо отримання рибогосподарського водного об`єкта у користування не були закладені, але це не свідчить про відсутність відповідної потреби, адже вона вбачалася з наведених вимог Закону України «Про тваринний світ» і постанови Кабінету Міністрів України від 28.09.1996р. № 1192.
Прокурор повідомив, що з прийняттям Законів України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» та «Про аквакультуру» жодних змін до Інструкції № 4 не було внесено, хоча відбулася суттєва зміна у правовому регулюванні рибогосподарської галузі.
На думку прокурора, в Інструкції № 4 йдеться саме про штучне відтворення, тобто про діяльність із розведення, вселення, переселення, утримання водних біоресурсів, яка непритаманна для жодного із видів спеціального використання водних біоресурсів, визначених Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів». У цьому Законі лише наведено визначення режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта - це установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення водних біоресурсів за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського рибальства, ощадливого використання водних біоресурсів рибогосподарського водного об`єкта.
Крім зазначеного, визначення будь-яких інших положень, які б деталізували суть, природу і порядок здійснення цієї діяльності, згаданий Закон не містить.
Повертаючись до питання діяльності, яка здійснюється на підставі режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, прокурор зазначає, що вона за своїм змістом відрізняється від промислового рибальства (вид спеціального використання водних біоресурсів, який передбачає їх вилов), адже крім вилову включає роботи з відновлення біоресурсів (штучного відтворення).
Прокурор зазначає, що встановлений законодавством порядок використання водних об`єктів на умовах оренди спрямований не лише на договірне врегулювання їх експлуатації, а й на наповнення відповідних бюджетів
За таких обставин, прокурор вважає, що режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта не є дозвільним документом, не є підставою для видачі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їx частинах) і тим більше не може наділяти правом одноосібного використання водних біоресурсів у водному об`єкті та іншими правами щодо цього об`єкта.
На думку прокурора, якщо здійснювати аналіз чинного законодавства, то діяльність, яка здійснюється на підставі режиму рибогосподарської експлуатації (штучне розведення, вирощування, вселення, утримання водних біоресурсів, їх вилучення, рибоводно-меліоративні роботи) більш подібна до діяльності з рибництва (аквакультури), ніж до будь-якого із видів спеціального використання водних біоресурсів, визначених Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».
Прокурор зауважує, що основним видом економічної діяльності РА «Хаджибейський лиман» є саме прісноводне рибництво (аквакультура), тобто відповідач не позбавлений можливості здійснювати підприємницьку діяльність відповідно до обраного виду, проте у визначеному законодавством порядку.
Таким чином, прокурор стверджує, що РА «Хаджибейський лиман» з 2017 року під виглядом Режиму СТРГ безпідставно здійснює використання Хаджибейського лиману за відсутності жодного правовстановлюючого документа на земельну ділянку та водний об`єкт.
Прокурор зазначив, що у відповідності до ч. 5 ст. 51 Водного кодексу України надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Однак, відповідно до листа Басейнового управління водних ресурсів від 08.12.2022р. № 08-24/02-1417 в Управлінні відсутній водогосподарський паспорт Хаджибейського лиману.
Крім того, прокурор зазначає, що приписами ч. 1 ст. 51 Водного кодексу України не передбачено можливості використання лиманів на умовах оренди.
З урахуванням наведеного, прокурор відмітив, що якщо чинним законодавством не встановлено порядку набуття лиманів у користування – це означає, що такого порядку на сьогодні немає.
Тобто, на думку прокурора, допоки ст. 51 Водного кодексу України існує у чинній редакції, лимани не можуть передаватись у користування для рибогосподарських потреб на умовах оренди або у будь-якому іншому порядку.
В свою чергу, за приписами ст. 63 Водного кодексу України водні об`єкти, віднесені у встановленому порядку до категорії лікувальних, використовуються виключно у лікувальних і оздоровчих цілях.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.1996р. № 1499 затверджено перелік водних об`єктів, що відносяться до категорії лікувальних, до якого віднесено родовище «Хаджибай» (грязь) з запасом 15 210 тис. м3.
Таким чином, на твердження прокурора, здійснення РА «Хаджибейський лиман» рибогосподарської діяльності за Режимом СТРГ у лікувальному водному об`єкті є прямим порушенням ст. 63 Водного кодексу України.
Посилаючись на норми Земельного та Водного кодексів України, Закону України «Про аквакультуру», прокурор зазначає що користування Хаджибейським лиманом можливе тільки на умовах оренди.
Підсумовуючи все наведене вище, прокурор вважає, що РА «Хаджибейський лиман» не може використовувати Хаджибейський лиман за відсутності жодного правовстановлюючого документа на земельну ділянку та водний об`єкт, у зв`язку з чим просить усунути перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення рибогосподарського використання РА «Хаджибейський лиман» Хаджибейського лиману із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним для цілей спеціального використання водних біоресурсів у формі спеціального товарного рибного господарства на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта та усунути перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання РА «Хаджибейський лиман» повернути Державі в особі Кабінету Міністрів України Хаджибейський лиман із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним.
Також, прокурором надано обгрунтування представництва інтересів Кабінету Міністрів України.
Позивач, у своїх поясненнях щодо позовних вимог зазначає, що Кабінет Міністрів України наділений законодавством України повноваженнями з управління та контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів, у тому числі розпорядження водними об`єктами загальнодержавного значення, до яких належить Хаджибейський лиман.
На твердження позивача, з огляду на обставини справи №916/2896/25, відповідач здійснює користування водним об`єктом - Хаджибейським лиманом шляхом здійснення промислового рибальства.
Щодо правового регулювання порядку користування водними об`єктами загальнодержавного значення для рибогосподарських цілей, позивач зазначає, що використання водного об`єкту, зокрема в цілях промислового рибальства можливе лише за умови користування таким об`єктом на правах оренди земельної ділянки у комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, крім випадків передбачених законодавством.
Щодо певних характеристик Хаджибейського лиману та користування ним за цільовим призначенням, позивач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 11.12.1996р. № 1499, згідно якої Родовище «Хаджибай» (грязь) з запасом 15210 тис. м3 є водним об`єктом, що відноситься до категорії лікувальних.
Згідно зі ст. 63 Водного кодексу України водні об`єкти, віднесені у встановленому порядку до категорії лікувальних, використовуються виключно у лікувальних і оздоровчих цілях.
На підставі вищевикладеного, Кабінет Міністрів України вважає необхідним відмітити, що відповідачем при здійсненні промислового рибальства порушено законодавство, зокрема, положення ст.ст. 51 та 63 Водного кодексу України та ст. 59 Земельного кодексу України, що тягне за собою наслідки у вигляді пред`явлення позову з заявленими позовними вимогами.
Щодо обраного прокурором способу захисту, Кабінет Міністрів України поділяє обраний прокуратурою спосіб захисту інтересів Держави та вважає, що є необхідним усунути перешкоди Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення використання відповідачем Хаджибейського лиману та земельною ділянкою під ним для цілей спеціального використання водних біоресурсів в Режимі рибогосподарської експлуатації та повернення земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом власникам.
Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що РА «Хаджибейський лиман», як юридична особа, була зареєстрована 27.11.2001 р. Основним видом діяльності асоціації є прісноводне рибальство. Тобто, вказаною діяльністю відповідач займається вже більше двадцяти років на території Хаджибейського лиману.
Відповідно до п.3.1. Статуту РА «Хаджибейський лиман» асоціація створена з метою постійної координації їх виробничої, наукової та іншої господарської діяльності рибопромислових підприємств та організацій для вирішення спільних економічних та соціальних завдань, а саме: штучного розведення, вирощування, охорони та вилову водних живих ресурсів, насамперед, у Хаджибейському лимані, а також для забезпечення захисту прав і загальних інтересів учасників асоціації в державних та інших органах України, міжнародних організаціях, задоволення економічних і соціальних потреб учасників асоціації тощо.
Також, відповідач повідомляє, що до учасників асоціації входить 10 юридичних осіб, перелік яких наведено у пункті 1.2. Статуту.
Свою діяльність РА «Хаджибейський лиман» здійснює на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації частини Хаджибейського лиману, розташованого на території Біляївського, Роздільнянського та Іванівського районів Одеської області, який діє з 07.09.2017р. по 31.12.2026 р.
Так, відповідач зазначає, що Хаджибейський лиман є єдиним водним об`єктом, на якому станом на 01.11.2023 р. діють два Режими спеціального товарного рибного господарства - Режим рибогосподарської експлуатації частини Хаджибейського лиману, розташованого на території Біляївського, Роздільнянського та Іванівського районів Одеської області (виконавець РА «Хаджибейський лиман») та Режим рибогосподарської експлуатації частини акваторії Паліївської затоки (площа 250 га) - виконавець ТОВ «ПІВДЕННЕ РИБНИЦТВО» - код ЄДРПОУ 44842746 (м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, 18, офіс 2).
За наявною у відповідача інформацією, користувачами Хаджибейського лиману є такі особи, як кооператив садівників «НЕПТУН» (код ЄДРПОУ 21027836), громадська організація «Новий Хаджибей» (код ЄДРПОУ 41313268), човново-споживчий кооператив «Хаджибей-1» (код ЄДРПОУ 20986523), громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок любителів ХАДЖИБЕЙ-2» ( код ЄДРПОУ 38225334).
На твердження відповідача, кожного року тривають процеси зариблення частини лиману, на які РА «Хаджибейський лиман» вже витрачено чималих коштів та зариблено тонни водних біоресурсів. Така процедура робиться постійно, оскільки це є однією з необхідних вимог самого Режиму СТРГ, який виконується з боку відповідача.
РА «Хаджибейський лиман» зазначає, що асоціація є добросовісним користувачем частини Хаджибейського лиману, користується лиманом з 2003 року, здійснюючи рибогосподарську діяльність відповідно до Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».
Відповідач звернув увагу, що можливість укладення певного договору оренди з`явилася з 27.05.2021 р., і саме орган місцевого самоврядування мав вжити певних заходів задля його укладення, а не відповідач, адже діюче законодавство не покладає обов`язку в даному випадку на належного користувача майном укласти певний договір, оскільки такий користувач належно здійснює свою діяльність в Режимі СТРГ з 2003 року. 
І навпаки, на думку відповідача, Кабінет Міністрів України, якому надано певні повноваження по розпорядженню майном, мав звернутися до такого користувача з вимогою щодо укладення договору оренди, що зроблено не було (більш того, земельна ділянка під Хаджибейським лиманом станом на дату подання позову прокуратурою досі не сформована, ні за ким не зареєстрована, що взагалі унеможливлює укладення типового договору оренди).
Таким чином, відповідач вважає, що з його боку відсутній факт триваючого порушення права державної власності, про що зазначає прокурор. 
Посилаючись на ст. 51 Водного кодексу України, відповідач зазначає, що саме розпорядниками водного об`єкту (в даному випадку Хаджибейського лиману) з 14.07.2021 р. яким є Кабінет Міністрів України має замовлятися паспорти водного об`єкту, які є, у свою чергу, одними з необхідних документів при укладенні договору оренди.
Відповідач відмітив, що Типовий договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, затверджений постановою Кабінет Міністрів України № 572 від 02.06.2021р. (набула чинності 08.06.2021р.), отже, у 2021 році законодавець унормував право саме представникам народу України на місцях розпоряджатися водними природними ресурсами (у розумінні ст. 13 Конституції України) шляхом укладення певних типових договорів оренди. А задля цього необхідно здійснити цілий ряд дій: спершу, зареєструвати земельну ділянку, як об`єкт (тобто внести про неї данні до Державного земельного кадастру), отримавши її площу, конфігурацію із відповідним кадастровим номером. Це надасть можливість замовити нормативно-грошову оцінку такої ділянки для її використання при формуванні орендної плати (адже вся наведена інформація повинна міститися у п. 2 типового договору).
На твердження відповідача, із зазначеного випливає висновок, що саме Кабінет Міністрів України повинен здійснити відповідні дії задля укладення типового договору оренди землі та надати оферту потенційному орендарю, що зроблено не було.
Крім того, відповідач зазначив, що рибогосподарська діяльність на частині Хаджибейського лиману здійснюється РА «Хаджибейський лиман» відповідно до Інструкції про порядок здійснення штучного розведення вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України 15.01.2008р. №4, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 січня 2008р. №64/14755, яка втратила чинність на підставі наказу Мінагрополітики від 09.07.2024р. № 2012.
При цьому, РА «Хаджибейський лиман» зазначає, що не є суб`єктом аквакультури (рибництва), відповідно до ст. 1 Закону України «Про аквакультуру», не здійснює ні штучного розведення риби, ні її утримання та вирощування у повністю або частково контрольованих умовах, а здійснює спеціальне використання водних біоресурсів, за що сплачує відповідну плату до державного бюджету - плату за ресурс відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №125 від 12.02.2020 р. ‘‘Про затвердження Порядку справляння плати за спеціальне використання водних біоресурсів і розмірів плати за їх використання”.
На думку відповідача, позов прокурором поданий передчасно, без з`ясування всіх суттєвих обставин, необхідних для укладення типового договору оренди землі. Обраний прокурором спосіб не є ефективним, адже призведе лише до негативних наслідків як до самого лиману (вилов з боку браконьєрів водних біоресурсів), так і для Кабінету Міністрів України (засміченість лиману, відсутність оплати коштів до державного бюджету, відсутність оплати такого податку, як єдиний соціальний внесок із працевлаштованих у відповідача осіб тощо).
Також, відповідач зазначає, що наведені прокурором підстави представництва інтересів кабінету Міністрів України є недостатніми. У цьому випадку можна констатувати дії прокурора, як альтернативного суб`єкта звернення до суду, яким замінюється Кабінет Міністрів України, про недопустимість чого йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі № 912/2385/18. 
На підставі наведеного вище, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення прокурора та представників сторін, суд дійшов наступного висновку.
Згідно п.3 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19.09.2012 р. на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції"). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019р. у справі №911/1497/18.
За змістом ч.2 ст.2 Цивільного кодексу України держава Україна є учасником цивільних відносин. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (ч.1 ст.167 Цивільного кодексу України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.170 Цивільного кодексу України). 
Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних, правовідносинах. Тому, у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі № 5023/10655/11, від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц, від 18.01.2023р. у справі №488/2807/17).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанову від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 р. у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц).
Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц).
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру».
З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз.1-3 ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру».).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06. 2019 р. у справі № 587/430/16-ц ).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. (абз.2 ч.2 ст.53 ГПК України).
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо 
Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18).
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023р. у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021р. у справі №910/261/20.
У позовній заяві прокурор вказав, що Одеською обласною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Кабінету Міністрів України направлено лист за №12-580вих-25 від 14.04.2025р. яким повідомлено про неправомірне використання РА «Хаджибейський лиман» Хаджибейського лиману та запропоновано надати інформацію про вжиті заходи реагування (у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом) або намір вжити заходи реагування, розгляд якого, відповідно до резолюції першого віце-прем`єр-міністра України, доручено Мін`юсту, Мінагрополітики, Міндовкілля, Держрибагентству, Держгеокадастру та Держводагентству.
Таким чином, Кабінет Міністрів України обізнаний про необхідність захисту інтересів держави та мав відповідні повноваження для їх захисту, проте таких заходів ним не вжито, що відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах зазначеного уповноваженого органу.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про підтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави в даній справі.
Як вбачається із матеріалів справи, на території Одеської області, в межах Нерубайської, Усатівської, Дачненської та Вигодянської сільських територіальних громад Одеського району, розташований Хаджибейський лиман.
Хаджибейський лиман є закритим лиманом, відмежований від моря косою, пересипом, його розміри змінюються залежно від випаровування і надходження води; рівень води в ньому нижчий за рівень моря, живлення відбувається переважно за рахунок малих річок або інфільтрації морської води чи під час прориву коси внаслідок шторму.
Крім того, Родовище «Хаджибай» (грязь) з запасом 15 210 тис. м3 є водним об`єктом, що відноситься до категорії лікувальних (постанова Кабінету Міністрів України від 11.12.1996р. № 1499).
РА «Хаджибейський лиман» було видано Режим рибогосподарської експлуатації частини Хаджибейського лиману розташованого на території Біляївського, Роздільнянського та Іванівського районів Одеської області, з терміном дії з 07.09.2017р. по 31.12.2026р. 
Режим рибогосподарської експлуатації розроблено Українським державним інститутом по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості "Укрриброект" та погоджено Управлінням Державного агентства рибного господарства у Одеській області 20.06.2017р. і Державним агентством рибного господарства України 07.09.2017р.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України, ст. 4 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
При цьому, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.
Відповідно до ст. 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів.
Законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України.
В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.
Статтею 39 цього ж Закону визначено, що до природних ресурсів загальнодержавного значення належать: а) внутрішні морські води та територіальне море; б) природні ресурси континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони; в) атмосферне повітря; г) підземні води; д) поверхневі води, що знаходяться або використовуються на території більш як однієї області; е) лісові ресурси державного значення; є) природні ресурси в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення; ж) дикі тварини, які перебувають у стані природної волі в межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, інші об`єкти тваринного світу, на які поширюється дія Закону України "Про тваринний світ" і які перебувають у державній власності, а також об`єкти тваринного світу, що у встановленому законодавством порядку набуті в комунальну або приватну власність і визнані об`єктами загальнодержавного значення; з) корисні копалини, за винятком загальнопоширених.
Законодавством України можуть бути віднесені до природних ресурсів загальнодержавного значення й інші природні ресурси.
До природних ресурсів місцевого значення належать природні ресурси, не віднесені законодавством України до природних ресурсів загальнодержавного значення.
Правові засади регулювання охорони та використання водних ресурсів визначаються у Водному кодексі України, в преамбулі якого зазначено, що усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.
Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами.
В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.
Водний кодекс України, в комплексі із заходами організаційного, правового, економічного і виховного впливу, сприятиме формуванню водно-екологічного правопорядку і забезпеченню екологічної безпеки населення України, а також більш ефективному, науково обґрунтованому використанню вод та їх охороні від забруднення, засмічення та вичерпання.
В такий спосіб  Водний кодекс України по відношенню до системи водного законодавства виступає рамковим та системоутворюючим законом, а його приписи щодо регулювання водних правовідносин у співвідношенні з нормами інших галузей права мають спеціальний характер, що випливає зі змісту його ст. 2, відповідно до якої завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування.
Водні відносини в Україні регулюються Водним кодексом України , Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими актами законодавства.
Земельні, гірничі, лісові відносини, а також відносини щодо використання та охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря, виключної (морської) економічної зони та континентального шельфу України, що виникають під час користування водними об`єктами, регулюються відповідним законодавством України.
Згідно зі ст. 6 Водного кодексу України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим.
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів (ч.1 ст. 58 Земельного кодексу України, ст. 4 Водного кодексу України).
Земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться (ч.ч.1,2 ст. 79 Земельного кодексу України).
У ст. 1 Водного кодексу України наведено визначення понять, зокрема:
- водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт);
- лиман - затоплена водами моря пригирлова частина річкової долини або балки;
- рибогосподарський водний об`єкт - це водний об`єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей;
- рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів.
Усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море (ст. 3 Водного кодексу України).
У ст. 5 Водного кодексу України закріплено, що до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.
Основні засади діяльності та державного регулювання в галузі рибного господарства, збереження та раціонального використання водних біоресурсів, порядок взаємовідносин між органами державної влади, місцевого самоврядування і суб`єктами господарювання, які здійснюють рибогосподарську діяльність у внутрішніх водних об`єктах України, внутрішніх морських водах і територіальному морі, континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні України та відкритому морі регулюються Законом України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів".
У ст. 1 цього Закону визначено, зокрема, що водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини.
Господарський суд зазначає, що з метою забезпечення охорони, раціонального використання окремих видів водних біоресурсів, можуть розроблятися режими для окремих рибогосподарських водних об`єктів (їх частин). Режими затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості.
Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта - це установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення водних біоресурсів за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського і з спортивного рибальства, ощадливого використання водних біоресурсів рибогосподарського водного об`єкта (його частини) (ст. 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів").
Нормативно правовим актом, який регламентував порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, була затверджена наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008р. № 4 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 09.07.2024р. № 2012) Інструкція про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах (далі – Інструкція).
Цією Інструкцією було передбачено, що режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта (далі - Режим) - установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення ВЖР за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського і спортивного рибальства, ощадливого використання туводних видів, виконання якого забезпечує раціональне використання ВЖР рибогосподарського водного об`єкта або його ділянки.
Також, п. 1.3 Інструкції визначено, що рибогосподарські водні об`єкти - озера, річки, моря з лиманами та естуаріями, водосховища, ставки, а також окремі технологічні водойми, які використовуються або можуть використовуватися для розведення, вирощування, відтворення та (або) вилову риби та інших водних живих ресурсів, де господарська діяльність усіх учасників водогосподарського комплексу обмежується в інтересах рибного господарства.
Спеціальне товарне рибне господарство (далі - СТРГ) - суб`єкт господарської діяльності, основною метою якого є підвищення рибопродуктивності рибогосподарського водного об`єкта шляхом штучного відтворення живих ресурсів, а також шляхом збереження та раціонального використання цінних туводних видів водних живих ресурсів (ч. 1.3 Інструкції). 
Відповідно до п. 1.1. Інструкції для створення спеціального товарного рибного господарства використовуються рибогосподарські водні об`єкти, заселені широкорозповсюдженими та малоцінними для промислу видами водних живих ресурсів, а також ділянки Чорного та Азовського морів у межах внутрішніх та територіальних вод України, які можуть використовуватись для створення спеціальних товарних рибних господарств з розведення морських безхребетних та водоростей.
Господарський суд зазначає, що згідно з п. 2.1. Інструкції для здійснення штучного розведення, вирощування ВЖР та їх використання користувач подає до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань рибного господарства України: 2.1.1. Заяву (додаток 1), погоджену з територіальним органом рибоохорони, у зоні контролю якого перебуває рибогосподарський водний об`єкт (його ділянка); 2.1.2. Режим (додаток 2), погоджений з територіальним органом рибоохорони та територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, у зоні діяльності яких є рибогосподарський водний об`єкт, який розробляється на підставі науково-біологічного обґрунтування; 2.1.3. Науково-біологічне обґрунтування (далі - НБО) щодо рибогосподарського водного об`єкта (його ділянки), на якому створюється СТРГ, повинне містити таку інформацію: - загальна характеристика; - гідрологічний та гідрохімічний режими; - видовий, віковий, розмірно-ваговий склад ВЖР; - обсяги запасів, визначені за даними проведених досліджень; - рибопродуктивність за видами ВЖР; - строки заборони лову (добування) ВЖР; - видовий склад водних рослин, зоопланктону, фітопланктону, бентосу, їх біомаса, ефективність використання кормової бази; - розрахунки обсягів вселення цінних видів ВЖР та проведення рибоводно-меліоративних робіт; - розрахунки обсягів (лімітів) вилову туводних ВЖР та планові показники з вилову видів - вселенців; - наявність чи відсутність видів рослин і тварин, занесених до Червоної книги України, та ендемічних видів; - заходи з недопущення погіршення екологічного стану, а також запобіжні заходи з недопущення зменшення чисельності або знищення цінних та рідкісних видів туводних ВЖР; - регламентація ведення любительського та спортивного рибальства, яка повинна включати виділення ділянок для любительського та спортивного рибальства на умовах загального та 
спеціального використання ВЖР та не суперечити чинним нормативно-правовим актам у галузі регулювання любительського та спортивного рибальства; - для мідійно-устричних господарств - характеристика технології та технічних засобів для вирощування (носії, спеціалізація, установка); 2.1.4. Карту-схему розташування СТРГ; 2.1.5. Документи (засвідчені у встановленому законодавством порядку копії): - свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності (для фізичної особи); - статут, свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності (для юридичної особи); - при розробці Режиму на водні об`єкти об`ємом більше 1 млн куб.м (водосховища) - ліцензію на право господарської діяльності, пов`язаної з промисловим виловом риби на промислових ділянках рибогосподарських водойм, крім внутрішніх водойм 
(ставків) господарств.
Науково-біологічне обґрунтування та проект Режиму на замовлення користувача розробляються рибогосподарською науково-дослідною установою, організацією відповідно до погодженої із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з 
питань рибного господарства України програми дослідних робіт. Програма дослідних робіт повинна містити методику, за якою проводитимуть дослідження (п. 2.2 Інструкції). 
Режим погоджується територіальним органом рибоохорони, у зоні якого здійснюватимуть діяльність, та територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України протягом місяця з дня його отримання. Якщо Режим не погоджується, то в місячний термін він надсилається користувачу з мотивованим повідомленням та відправляється на доопрацювання (п. 2.3 Інструкції).
Спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань рибного господарства України протягом місяця після отримання розглядаються надіслані користувачем документи і приймається відповідне рішення щодо затвердження Режиму (п. 2.4. Інструкції).
Затверджений Режим надається користувачу або його представнику за дорученням і документами, які засвідчують його особу, або надсилається поштою рекомендованим листом (п. 2.7 Інструкції).
Користувач, якому видано Режим, має одноосібне право на спеціальне використання ВЖР у цьому рибогосподарському водному об`єкті. У разі неможливості виконання умов Режиму власними силами може на підставі договору залучати інші організації або установи (п. 2.8. Інструкції).
Пунктом 2.10. Інструкції закріплено, що штучне розведення, вирощування, вселення ВЖР, проведення меліоративних робіт тощо виконуються користувачем згідно з Режимом та Інструкцією про порядок проведення робіт з відтворення водних живих ресурсів, затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 08.06.2004р. №215 
(z1142-04), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13.09.2004р. за N 1142/9741. 
Крім того, згідно з п. 2.11. Інструкції звітність про обсяги вселення ВЖР у рибогосподарські водні об`єкти СТРГ подається користувачем територіальному органу рибоохорони до першого числа наступного місяця після закінчення робіт з відтворення, про обсяги вилову ВЖР щокварталу до 5 числа місяця, наступного за звітним. 
Отже, як вбачається із наведеного вище, з метою підвищення рибопродуктивності рибогосподарських водних об`єктів (їх ділянок) шляхом спрямованого формування видового складу (відтворення риб та інших водних живих ресурсів) та запасів водних живих ресурсів законодавством було передбачено отримання Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, який погоджувався територіальним органом рибоохорони, у зоні якого здійснюватимуть діяльність, та територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, зокрема Державним агентством рибного господарства України. 
Як вже зазначалось вище, РА «Хаджибейський лиман» було видано Режим рибогосподарської експлуатації частини Хаджибейського лиману, розташованого на території Біляївського, Роздільнянського та Іванівського районів Одеської області, з терміном дії з 07.09.2017р. по 31.12.2026р., який розроблений Українським державним інститутом по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості "Укрриброект" та погоджений Управлінням Державного агентства рибного господарства у Одеській області 20.06.2017р. і Державним агентством рибного господарства України 07.09.2017р.
Згідно з Режимом рибогосподарської експлуатації частини Хаджибейського лиману у РА «Хаджибейський лиман» виникли певні зобов`язання, зокрема щодо з відтворення (вселення водних біоресурсів), меліорації тощо, які необхідно здійснити на рибогосподарському водному об`єкті.
Крім того, зобов`язано РА «Хаджибейський лиман» щомісячно подавати звіт про обсяги вилову водних біоресурсів згідно Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів у внутрішніх рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), внутрішніх морських водах, територіальному морі, виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі України №992 від 25.11.2015р.
За змістом ч.1 ст. 34 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" суб`єкт рибного господарства (юридична чи фізична особа, яка провадить рибогосподарську діяльність відповідно до законодавства) мають право на користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів на недискримінаційних умовах у встановленому порядку.
Згідно з положеннями ч.ч. ст. 36 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" юридичні та фізичні особи мають право користуватися водними біоресурсами як об`єктами права власності Українського народу відповідно до Конституції України та цього Закону. Надання у користування рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) місцевого значення для провадження рибогосподарської діяльності здійснюється відповідно до закону.
Основні засади пріоритетного розвитку рибного господарства відповідно до ст. 53 зазначеного Закону передбачають, зокрема пріоритетне надання в оренду водних об`єктів (їх частин) з низькою рибопродуктивністю суб`єктам господарювання, які займаються вирощуванням водних біоресурсів.
Комплексний правовий аналіз наведених вище норм свідчить, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування. Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2019р. у справі №923/213/18, від 06.10.2021р. у справі №914/1326/16, від 05.01.2022р. у справі №908/2153/20, від 10.04.2025р. у справі №922/1168/23.
Разом із тим порядок надання земель водного фонду у користування та припинення користування ними встановлюється земельним законодавством (ст. 85 Водного кодексу України).
Статтею 51 Водного кодексу України передбачено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.
Не підлягають передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб водні об`єкти, що: використовуються для питних потреб; розташовані в межах територій та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.
Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.
Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Водні об`єкти надаються в користування на умовах оренди без обмеження права загального водокористування, крім випадків, визначених законом.
Типовий договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом затверджується Кабінетом Міністрів України.
Умови використання водних об`єктів, розмір орендної плати та строк дії договору оренди визначаються у договорі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.
Методика визначення розміру плати за надані в оренду водні об`єкти затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
За користування водним об`єктом орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом.
У договорі оренди водного об`єкта визначаються зобов`язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об`єкта, експлуатації водосховищ та ставків відповідно до встановлених для них центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами.
Передача орендарем права на оренду водного об`єкта іншим суб`єктам господарювання забороняється.
Орендарі, яким водний об`єкт надано в користування на умовах оренди, зобов`язані надавати іншим водокористувачам можливість здійснювати спеціальне водокористування в порядку, встановленому цим Кодексом, крім випадків, якщо таке спеціальне водокористування унеможливлює використання орендарем водного об`єкта для потреб, визначених у договорі оренди. Водокористувачі, яким видано дозвіл на спеціальне водокористування, мають право скидати зворотні води в орендовані водні об`єкти за умови, що при цьому не перевищуються нормативи гранично допустимого скидання забруднюючих речовин.
Користування водними об`єктами, наданими в оренду, здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу, Земельного кодексу України та інших законодавчих актів України.
Надання частин рибогосподарських водних об`єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України "Про аквакультуру".
Водночас, ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Землі водного фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування:
а) державним водогосподарським організаціям для догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, а також ведення аквакультури тощо;
б) державним підприємствам для розміщення та догляду за державними об`єктами портової інфраструктури;
в) державним рибогосподарським підприємствам, установам і організаціям для ведення аквакультури;
г) військовим частинам Державної прикордонної служби України у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.
Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.
Системний аналіз зазначених норм в контексті здійснення рибогосподарської діяльності дозволяє дійти висновку про те, що земельні ділянки водного фонду можуть надаватися та, відповідно, використовуватись для рибогосподарських потреб:
1) на праві власності громадянами та юридичними особами-власниками переданих їм замкнених природних водойм загальною площею до 3 гектарів або створених ними штучних рибогосподарських водойм;
2) на праві постійного користування державними водогосподарськими організаціями або державними рибогосподарськими підприємствами, установами і організаціями для ведення аквакультури;
3) на умовах оренди громадянами та юридичними особами земельними ділянками прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озер, водосховищ, інших водойм для рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури);
4) за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами для рибальства громадянами та юридичним особами.
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10.04.2025р. у справі №922/1168/23.
Господарський суд зазначає, що як вбачається із матеріалів справи РА «Хаджибейський лиман» не є ані власником земельної ділянки водного фонду, ані державною водогосподарською організацією або державним рибогосподарським підприємством, установою, організацією, отже, відповідно до положень ст. 59 Земельного кодексу України, використання нею земельної ділянки водного фонду можливе виключно або на умовах оренди водного об`єкта, прибережної захисної смуги тощо для ведення рибництва (аквакультури) або за погодженням власників або користувачів земельних ділянок для здійснення рибальства.
За визначенням термінів, наведеним у ст. 1 Закону України "Про аквакультуру", аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.
У ст. 12 зазначеного Закону визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських, Київської і Севастопольської міських, районних, обласних рад у сфері аквакультури належать: надання в користування на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми для цілей аквакультури відповідно до повноважень щодо розпорядження землями, встановлених Земельним кодексом України; здійснення інших повноважень відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України "Про аквакультуру" за напрямами діяльності аквакультура може здійснюватися з метою: отримання товарної продукції аквакультури та її подальшої реалізації (товарна аквакультура); штучного розведення (відтворення), вирощування водних біоресурсів; надання рекреаційних послуг.
Згідно з ч.1 ст.14 вказаного Закону рибогосподарський водний об`єкт для цілей аквакультури надається в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі відповідно до Водного кодексу України.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, надавши оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, господарський суд приходить до висновку, що відповідачем здійснюється діяльність, яка підпадає під ознаки рибництва (аквакультури) - рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилов.
Суд також зазначає, що, виходячи із системного аналізу норм Водного кодексу України та Земельного кодексу України, Законів України "Про тваринний світ", «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", «Про аквакультуру" ще однією відмінністю рибальства від рибництва (аквакультури) є характер здійснення цієї діяльності в межах рибогосподарського об`єкта: рибальство має тимчасовий характер, протягом визначеного періоду, в той час, коли здійснення рибництва (аквакультури) передбачає постійне перебування користувача на водному об`єкті.
Разом з тим, відповідач стверджує про правомірність користування спірним водним об`єктом, оскільки має документи, отримані відповідно до Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008р. № 4, а саме: Режим СТРГ.
Господарський суд звертає увагу, що вказані підзаконні нормативно-правові акти не визначають права користування водними об`єктами і землями водного фонду та не можуть замінювати собою норми Водного та Земельного кодексів України.
Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу.
За приписами ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Господарський суд погоджується із доводами прокурора та зазначає, що водні об`єкти мають передаватись в користування суб`єктам господарювання на підставі рішення уповноваженого органу на платній основі або інших умовах. Порядок їх експлуатації визначається уповноваженими органами з дотриманням принципу раціонального використання, охорони вод та відтворення водних ресурсів. 
Ні Режим рибогосподарської експлуатації та науково - біологічне обґрунтування рибогосподарської експлуатації, ні, навіть, ліцензія на промисловий вилов риби чи Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водним об`єктом. 
Схожа за змістом позиція міститься у постановах Верховного суду від 21.03.2019р. у справі №923/213/18, від 16.06.2021р. у справі 912/1941/20, від 06.10.2021р. у справі 914/1326/16, від 10.04.2025р. у справі №922/1168/23.
Разом з тим, за змістом ст. 51 Водного кодексу України у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми, такі об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду у комплексі із земельною ділянкою, а згідно зі ст. 59 Земельного кодексу України використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.
Також суд приходить до висновку, що у розумінні ст. 51 Водного кодексу України спірний лиман взагалі не може бути об`єктом оренди для рибогосподарських потреб, так як за приписами ст. 63 Водного кодексу України водні об`єкти, віднесені у встановленому порядку до категорії лікувальних, використовуються виключно у лікувальних і оздоровчих цілях.
Як вже зазначалось вище, родовище «Хаджибай» (грязь) з запасом 15210 тис. м3 відноситься до категорії лікувальних згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.1996р. № 1499.
Суд погоджується із доводом прокурора та зазначає, що здійснення РА «Хаджибейський лиман» рибогосподарської діяльності за Режимом СТРГ у лікувальному водному об`єкті є прямим порушенням ст. 63 Водного кодексу України.
На підставі наведеного вище, беручи до уваги всю сукупність встановлених обставин справи, господарський суд приходить до висновку, що позовна вимога заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про усунення перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення рибогосподарського використання рибопромисловою асоціацією «Хаджибейський лиман» Хаджибейського лиману із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним для цілей спеціального використання водних біоресурсів у формі спеціального товарного рибного господарства на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта підлягає задоволенню.
Щодо належного способу захисту, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловлювалась про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. 
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018р. у справі № 504/2864/13-ц, від 04.07.2018р. у справі № 653/1096/16-ц, від 12.06.2019р. у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019р. у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020о. у справі № 372/1684/14-ц).
У постанові Верховного Суду від 20.10.2020р. у справі № 910/13356/17 суд зробив висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).
Господарський суд погоджується з доводами прокурора щодо того, що фактичне використання (зайняття) відповідачем водного об`єкта всупереч вимог законодавства, розглядається як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, оскільки Хаджибейський лиман використовується в порушення приписів ст. 51 Водного кодексу України, ст. 59, 124 Земельного кодексу України.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про усунення перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання РА «Хаджибейський лиман» повернути Державі в особі Кабінету Міністрів України Хаджибейський лиман із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним, відповідає критерію належності способу захисту порушеного права та підлягає задоволенню.
На підставі зазначеного вище, позовна заява заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Рибопромислової асоціації «Хаджибейський лиман» підлягає задоволенню у повному обсязі.
Згідно ч.3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. 
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Враховуючи задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача у відповідності до положень ст.129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Рибопромислової асоціації «Хаджибейський лиман» про усунення перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення рибогосподарського використання Рибопромисловою асоціацією «Хаджибейський лиман» Хаджибейського лиману із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним для цілей спеціального використання водних біоресурсів у формі спеціального товарного рибного господарства на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта та усунення перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання Рибопромислової асоціації «Хаджибейський лиман» повернути Державі в особі Кабінету Міністрів України Хаджибейський лиман із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним - задовольнити.
2. Усунути перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом припинення рибогосподарського використання Рибопромисловою асоціацією «Хаджибейський лиман» (67660, Одеська обл., Одеський р-н, с. Холодна Балка, вул. Водопровідна, буд. 11, код ЄДРПОУ 31609795) Хаджибейського лиману із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним для цілей спеціального використання водних біоресурсів у формі спеціального товарного рибного господарства на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного обєкта.
3. Усунути перешкоди власнику – Державі в особі Кабінету Міністрів України у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання Рибопромислової асоціації «Хаджибейський лиман» (67660, Одеська обл., Одеський р-н, с. Холодна Балка, вул. Водопровідна, буд. 11, код ЄДРПОУ 31609795) повернути Державі в особі Кабінету Міністрів України Хаджибейський лиман із середньою площею 10 000 га, який знаходиться на території Одеського району Одеської області, разом із земельною ділянкою під ним.
4. Стягнути з Рибопромислової асоціації «Хаджибейський лиман» (67660, Одеська обл., Одеський р-н, с. Холодна Балка, вул. Водопровідна, буд. 11, код ЄДРПОУ 31609795) на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м.Одеса, вул.Пушкінська, 3, рахунок номер UА808201720343100002000000564 в ДКСУ м.Київ, МФО 820172, код ЄДРПОУ 03528552) витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 056 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Накази видати після набрання рішенням законної сили.
Повний текст рішення складено 06 квітня 2026 р.

Суддя   Н.В. Рога