УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 742/5069/25
провадження № 51-1383ск26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
встановила:
за вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2025 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з професійно-технічною освітою, одружений, інвалід 3 групи, працюючий водієм ПАТ «Укрнафта», раніше не судимий, визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) року з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили залишений без змін.
Арешти, накладені ухвалою слідчого судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 червня 2025 року, на речові докази скасовані.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в сумі 21 393 грн. 60 коп.
Питання про долю речових доказів і документів вирішено згідно вимог ст. 100 КПК України.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 26 лютого 2026 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнив. Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_5 змінив в частині призначення покарання та постановив: ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнив від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки і покладенням обов`язків, відповідно до ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. 
У решті вирок суду залишив без змін.
Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, 11 червня 2025 року, близько 11 год. 28 хв., ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «DAEWOO LANОS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись проїзною частиною вул. Пирятинська м. Прилуки Чернігівської області в напрямку вул. Кільцева м. Прилуки, поблизу буд. 125, розташованого по вул. Пирятинська, діючи необережно, проявив неуважність, кримінальну протиправну недбалість, не передбачив настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, тим самим створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, а саме при виявленні перешкоди для руху у вигляді велосипедистки, не вжив негайно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, при цьому, не переконавшись, що маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху автомобіля вліво, виїхавши на зустрічну смугу руху, у результаті чого допустив зіткнення з велосипедом марки AIST під керуванням ОСОБА_4 , яка їхала попереду автомобіля під керуванням ОСОБА_5 , в попутному з ним напрямку та в процесі руху здійснила маневр повороту ліворуч, на зустрічну смугу руху.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водійка велосипеда ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
У цій дорожній обстановці ОСОБА_5 порушив вимоги пп. б п.2.3 п. 10.1, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване судове рішення у частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Вказує, що судом безпідставно не призначено засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, вважаючи, що дискреція, яку застосував цей суд, не є безмежною. Просить призначити новий апеляційний розгляд. Вказує, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Мотиви Суду
Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи та перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що потерпіла, вказуючи на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За правилами частини першої статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Слід зазначити, що законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості застосувати статтю 75 КК України. 
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, зважив на думку сторони обвинувачення. 
Апеляційний суд, аргументуючи свою позицію стосовно застосування щодо ОСОБА_5 додаткового покарання у видіпозбавлення права керувати транспортними засобами, вказав, що призначаючи покарання обвинуваченому основне і додаткове, суд першої інстанції перелічив обставини, що пом`якшують покарання, проте не в повній мірі врахував їх. Так урахував, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжких, проте вчинене з необережності, однак судом не враховані фактичні обставини дорожньої транспортної пригоди, в тому числі, що правила безпеки руху в однаковій мірі стосуються усіх учасників руху, а не тільки водія джерела підвищеної небезпеки - автомобіля, особу обвинуваченого - його освіту та стан здоров`я, зокрема, що він є інвалідом 
ІІІ групи і обмежений у можливості вибору роботи, працевлаштований, за час апеляційного розгляду справи відшкодував потерпілій більше 160 тисяч гривень, що змінило думку представника потерпілої, який вже не наполягав тільки на реальній мірі покарання.
Крім того суд, врахувавши дані про особу винного та з огляду на характер кримінального правопорушення, яке є необережним, форму вини - діючи необережно, проявив неуважність, кримінальну протиправну недбалість, не передбачив настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, неправильно оцінив дорожню обстановку, порушення правил дорожнього руху під час їзди на велосипеді потерпілою, яка, не вказуючи про зміну напрямку свого руху, різко почала звертати вліво, те, що обвинувачений має обмежені фізичні можливості у виборі професії та виду роботи через інвалідність, а потерпіла потребує подальшого лікування та матеріальної підтримки, дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та умотивувавши належним чином свій висновок. Щодо призначення чи непризначення цього додаткового виду покарання є правом суду, а не його обов`язком, і залежить від індивідуальних обставин справи.
Щодо доводів касаційної скарги потерпілої про призначення засудженому покарання без застосування ст. 75 КК України, то Суд зазначає таке. 
Думка потерпілої може враховуватись судом при призначенні покарання в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, однак не є вирішальною, і не має над ними пріоритету.
Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року (справа № 752/8309/16-к, провадження № 51-284км18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17, провадження № 13-31кс19).
На переконання колегії суддів, вирішуючи питання про доцільність призначення додаткового покарання, врахував сукупність усіх обставин, що характеризують особу засудженого та свідчать про можливість виправлення без позбавлення права керування транспортними засобами. Суд вважає, що таке покарання, виходячи із індивідуальних обставин справи, є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.
За таких обставин доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Судові рішення належним чином умотивовані та узгоджуються з положеннями статей 370, 420 КПК України.
З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу потерпілої слід залишити без задоволення.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 
26 лютого 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3