Справа № 168/50/26
Провадження № 2/168/125/26
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року сел. Стара Вижівка
Старовижівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Малюти А.В.,
секретаря судового засідання – Сулеви Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України,
учасники справи не з"явилися,

В С Т А Н О В И В :
Зміст позовних вимог та позиції учасників справи
15 січня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України.
Просив суд стягнути з держави російської федерації на його користь на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 35 000 євро, що складає еквівалент 1 742 972,00 грн. та судові витрати за надсилання процесуальних документиків учасникам справи та суду в розмірі 1 000,00 грн. В обгунтування своїх позовних вимог позивач зазначив таке.
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.
Згідно листа № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) офіційно визнала та засвідчила військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, форс-мажорними обставини. Даним листом ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб.
16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН встановив, що російська федерація має негайно зупинити військові дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 17 березня 2022 року російська федерація відмовилася виконувати рішення Міжнародного суду ООН. Факт даної війни розв`язаний рф, яка вчиняється відносно громадян України також підтверджується законодавчими актами України.
З 24 лютого 2022 року по даний час російська федерація знищує, пошкоджує населені пункти України, знищує, пошкоджує майно громадян України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок вказаного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані російською федерацією, позбавлені свободи, прав, та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі, медикаментів тощо. Аналогічно в тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців, які врятувалися переїздом у населені пункти у яких не відбуваються військові Дії.
Крім цього, позивач ОСОБА_1 зазначив, що російська федерація, здійснила збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавала частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.
До 24 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 , проживав в АДРЕСА_1 . Вважав, що з початком збройної агресії ситуація в області загострювалась. У зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 прийняв рішення переїхати до Рівненської області, а в подальшому вирішив виїхати за межі України до Ірландії. Позивач ОСОБА_1 проживає там на сьогодні.
У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, позивач ОСОБА_1 вказав, що кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку, вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права та в нього не має надії на повернення додому. Останній вважає, що були порушені його нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми. 
Окрім того, позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи. У зв`язку з воєнними діями йому доводиться вживати додаткових зусиль для організації свого життя та свого забезпечення, підтримання прийнятного рівня життя.
Позивач ОСОБА_1 зазначив, що дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на його моральному та фізичному стані. Втративши можливість мирно проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивач ОСОБА_1 відчуває розчарування, безсилля та безпорадність. Що також завдало йому моральну шкоду. Вважає множинний та триваючий характер порушень його прав та законних інтересів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивач ОСОБА_1 ствердив законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього.
Внаслідок збройної агресії російської федерації порушено цивільне право позивача ОСОБА_1 , який періодично мешкає у бомбосховищах, а саме: позбавило можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, а також втрата можливості розпоряджатись ним, що завдає позивачу, моральної шкоди.
Позивач ОСОБА_1 обґрунтував завдану йому моральну шкоду в сумі 35 000 євро. Останній вказав, що це є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації за факт порушення основоположних прав людини в Україні через те, що йому завдали власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну. 
Позивач ОСОБА_1 врахував характер та обсяг завданих йому моральні страждання, істотні порушення його конституційних прав, умисного характеру дії російської федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчув щоденно через неможливість мирно проживати на рідній землі та користуватись належним йому житлом, спілкуватись з близькими. Тому позивач ОСОБА_1 вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1 742 972,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро. Бо саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою від 19 січня 2026 року Старовижівського районного суду Волинської області відкрили провадження у даній справі. Постановили справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначили підготовче засідання на 10 год. 00 хв. 05 лютого 2026 року в приміщенні Старовижівського районного суду Волинської області за адресою: вул. Польова, 2, сел. Стара Вижівка Волинської області. Одночасно повідомили сторони про розгляд справи в суді на вищевказану дату та час шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Ухвалою від 05 лютого 2026 року Старовижівського районного суду Волинської області закрили підготовче провадження по справі та призначили справу до судового розгляду на 10.00 год. 17 лютого 2026 року. Одночасно повідомили сторони про розгляд справи в суді по суті на вищевказану дату та час шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив повідомити про дату та місце розгляду даної позовної заяви, яку розглядати без його участі.
Сторони в судове засідання не з`явилися. Разом з цим, судом вжиті належні заходи для повідомлення сторін про розгляд справи та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів. 
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін про розгляд справи. Перешкод для вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами, судом не встановлено.
Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, суд розглядає справу в порядку, встановленому частиною 2 статті 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд встановив, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.
Згідно листа № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року ТПП України офіційно визнала та засвідчила військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, форс-мажорними обставини. Крім того, даним листом ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб.
16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН встановив, що російська федерація має негайно зупинити військові дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 17 березня 2022 року Російська Федерація відмовилася виконувати рішення Міжнародного суду ООН.
Факт даної війни розв`язаний рф, яка щоденно вчиняється відносно громадян України також підтверджується Законом України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської федерації та її резидентів», постановою Кабінету міністрів України від 09 квітня 2022 року № 426, постановою Кабінету міністрів України від 3 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації»
Однак судом на момент розгляду справи не встановлено у приватній власності на території держави Україна позивача ОСОБА_1 чи його близьких родичів як за місцем реєстрації, так і за місцем його перебування чи тимчасового проживання/перебування після виїзду із місця реєстрації до АДРЕСА_2 , а згодом після переїзду за кордон до Ірландії. Відповідно, судом не встановлено про пошкодження чи знищення майна позивача ОСОБА_1 через військову агресію Російської Федерації проти України.
Разом з тим, суд не заперечує, що з 24 лютого 2022 року по даний час російська федерація знищує, пошкоджує населені пункти України, знищує, пошкоджує майно громадян України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок вказаного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані російською федерацією, позбавлені свободи, прав, та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі, медикаментів тощо. Аналогічно в тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців, які врятувалися переїздом у населені пункти у яких не відбуваються військові дії. Однак судом у судовому засіданні встановлено, що зазначені обставини позивачем не стосуються його особисто.
Суд погоджується, що російська федерація, здійснила збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавала частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Однак судом у судовому засіданні також встановлено, що зазначені обставини позивачем не стосуються його особисто. Бо до 24 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 , проживав в АДРЕСА_1 . 
Судом у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є громадянином України. Що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданим органом № 8025, запис 19650223-02912. 
Відповідно до відповіді № 2247344 від 19 січня 2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру на запит суду позивач ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 .
А відповідно до копії Довідки переселенця № 5612-5001136763 фактичне місце проживання перебування було: АДРЕСА_2 . А в подальшому, як зазначив позивач ОСОБА_1 , він виїхав за межі України до Ірландії, де проживає там на сьогодні. Що підтверджується даними його закордонного паспорту.
Позивач ОСОБА_1 з 20 липня 2022 року є пенсіонером по інвалідності III групи загального захворювання, довічно. Однак виїхав за кордон, будучи військовозобов`язаного віку. З наданих документів інформація про сімейний стан чи наявність дітей відсутня.
Також судом у судовому засіданні встановлено, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 ні місце реєстрації позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , ні місце його тимчасового переселення: АДРЕСА_2 , не відносились та не відносяться до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Що заперечує та спростовує загальновідомі позивачу факти про вторгнення рф на територію Волинської області. 
Разом з тим, суд зауважує і такі загальновідомі факти про те, що майже все населення (переважна більшість односельчан) Волинської та Рівненської областей залишилися працювати та жити на зазначених територіях на благо України та її захисту ЗСУ. Виключення становлять особи призовного віку, які виїхали,як ухилянти, та заробітчани, які працюють сезонно за кордоном.
Тому суд висновує, що жителі, що залишилися в Україні перебувають у більшій небезпеці через те, що кожного дня зазнають душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку. Останні зазнали порушень їх нормальних життєвих зв`язків та погіршилися у їх відносини з оточуючими людьми. І перебувають не у кращих умовах ніж позивач ОСОБА_1 . Бо кожного дня вживають додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав.
Разом з тим сам позивач ОСОБА_1 визнає, що зазначені вище факти стосуються не окремо взятого позивача, а всіх, хто проживає на українській землі.
Також судом у судовому засіданні встановлено, що у позивача ОСОБА_1 дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на його моральному та фізичному стані. Втративши можливість мирно проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивач ОСОБА_1 відчуває розчарування, безсилля та безпорадність. Що також завдало йому моральну шкоду. А множинний та триваючий характер порушень його прав та законних інтересів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивач ОСОБА_1 обрав правильний спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього.
Судом у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 оцінив завдану йому моральну шкоду в сумі 35 000 євро. Останній вказав, що це є справедливою компенсацією з агресора -російської федерації за факт порушення основоположних прав людини в Україні через те, що йому завдали власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну. Однак доказів у підтвердження зазначеної суми позовних вимог на відшкодування моральної шкоди суду не надав. Натомість обмежився загальними поняттями свого розуміння моральної шкоди.
Позивач ОСОБА_1 врахував характер та обсяг завданих йому моральні страждання, істотні порушення його конституційних прав, умисного характеру дії російської федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчув щоденно через неможливість мирно проживати на рідній землі та користуватись належним йому житлом, спілкуватись з близькими. Тому позивач ОСОБА_1 вважав достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1 742 972,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро. Бо саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.
На виконання вимог Цивільного процесуального кодексу України, позивач ОСОБА_1 повідомив, що ціна позову: 35000 євро є еквівалентним 1 742 972,00 грн.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права
Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Положеннями статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини 5 статті 9, частини 6 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Виходячи з положень частини 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспореній відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини другої статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно із частиною шостою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975року, договори укладені між Україною та росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статті 2 Статуту ООН. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) (28 July 1998) вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, підпункту 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Суд ураховує, що обставини окупації росією частини території України, обстріли населених пунктів, в тому числі і м. Києва, та руйнування його інфраструктури, житлових будинків, убивство жителів цього міста, є загальновідомими обставинами, які в силу частини третьої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, та який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія – застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому – сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому – восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів; особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.2 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX) 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішиймо внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. 
Згідно із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19 (провадження № 61-19853св21) з огляду на те, що починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України, то у категорії справ про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю, завданої внаслідок збройної агресії рф на території України, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
Вирішуючи вимоги позивача про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд виходить із такого.
Російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року в пункті 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювала, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини 3 статті 12 та статті 81 ЦПК України.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19.
Відповідно до положень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21): «По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). 
Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 . А фактичне місце проживання перебування було АДРЕСА_2 . В подальшому виїхав за межі України до Ірландії, де проживає там на сьогодні. 
Також судом у судовому засіданні встановлено, що у позивача ОСОБА_1 дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на його моральному та фізичному стані. Втративши можливість мирно проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивач ОСОБА_1 відчуває розчарування, безсилля та безпорадність. Що також завдало йому моральну шкоду. А множинний та триваючий характер порушень його прав та законних інтересів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, позивач ОСОБА_1 обрав правильний спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього.
Таким чином суд висновує про необхідність відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу у грошовому еквіваленті.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди
Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Окрім цього, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 20 липня 2022 року є пенсіонером по інвалідності, III групи загального захворювання, довічно. Однак виїхав за кордон, будучи військовозобов`язаного віку. З наданих документів інформація про сімейний стан чи наявність дітей відсутня.
Також судом у судовому засіданні встановлено, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 28лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 ні місце реєстрації позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .; ні місце його тимчасового переселення: АДРЕСА_2 , не відносились та не відносяться до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.
Окрім того, судом на момент розгляду справи не встановлено наявність майна у приватній власності на території держави Україна позивача ОСОБА_1 чи його близьких родичів як за місцем реєстрації так і за місцем його перебування чи тимчасового проживання/перебування після виїзду із місця реєстрації до АДРЕСА_2 , а згодом після переїзду за кордон до Ірландії. Відповідно, судом не встановлено про пошкодження чи знищення майна позивача ОСОБА_1 через військову агресію Російської Федерації проти України.
Разом з тим, позивач ОСОБА_1 вважав достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 1 742 972,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро. Позивач вважає, що саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.
Однак, дослідивши матеріали справи, суд висновує, що доводи ОСОБА_1 про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах, не можуть бути єдиною підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди. Іншого обґрунтованого розрахунку для визначення такого розміру позивач ОСОБА_1 суду не надав.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21)». Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 9901/313/20 (провадження № 11-378заі20) вказано: «Висновки суду про те, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження викладених обставин стосовно завданої їй моральної шкоди, не можуть бути підставами для повернення позовної заяви в цій частині, оскільки позивачка пояснила своє бачення обрахунку моральної шкоди, пов`язаного з практикою ЄСПЛ щодо застосування відшкодування справедливої сатисфакції за тривале порушення гарантованих прав».
При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти Росії», «Сагаєва та інші проти Росії», «Ісламова проти Росії», «Султигов та інші проти Росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 до початку військової агресії з боку російської федерації, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, які були порушені військовими діями російської федерації проти України. Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши його основоположні права і свободи, російська федерація завдала йому тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач перебуває у пригніченому стані, переживають за своє майбутнє в умовах невизначеності і постійного страху, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.
Судом також враховується, що протиправні дії російської федерації змусили позивача змінити свій звичний ритм життя, переїхати до іншої країни, облаштовувати там своє життя, пристосовуватись до нових життєвих умов, шукати роботу, житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивач ОСОБА_1 позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту.
Разом з тим суд зауважує, що при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що: дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди.
Законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);
Суд вважає, що розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач ОСОБА_1 та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;
Такими обставинами могли бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії РФ проти України тощо (постанова Верховного Суду від 20 червня 2024 року справа 216/5657/22). Чого в достатній мірі для підтвердження всіх свої позовних вимог позивач ОСОБА_1 не зробив.
А статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17, провадження № 61-1188св18).
При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Разом з тим, з огляду на мету інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 , множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у їх житті, переїзд до іншої країни, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд дійшов висновку, задовольнити позов частково у сумі 7000 євро, що є еквівалентним 351 854,30 грн. на момент звернення до суду (15 січня 2026 року, курс Національного банку України 1 євро = 50, 2649 грн.) Зазначений розмір відшкодування є справедливою сумою компенсації моральних страждань позивача ОСОБА_1 .
Бо суд врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, а також вимоги розумності і справедливості.
А посилання позивача ОСОБА_1 на доведення факту заподіяння йому моральної шкоди у більшому розмірі фактично зводяться до переоцінки останнім доказів у справі.
Визначивши розмір моральної шкоди у сумі 7 000 євро, суд врахував характер та обсяг заподіяних моральних страждань, доказів того, що на окупованій території залишились його близькі родичі, позивач суду не надав.
За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивача ОСОБА_1 , що полягають у втраті спілкування із друзями та родиною, суд дійшов висновку, що з відповідача російської федерації як держави слід стягнути компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 7 000,00 євро, що еквівалентним 351 854,30 грн. на момент звернення до суду (15 січня 2026 року, курс Національного банку України 1 євро = 50,2649 грн.).
Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодують завдану позивачу моральну шкоду.
Бо жителі, що залишилися в Україні – односельчани позивача ОСОБА_1 як за місцем його реєстрації: АДРЕСА_1 , так і за місцем його фактичного проживання/перебування в Україні: було АДРЕСА_2 , перебувають у більшій небезпеці через те, що кожного дня зазнають душевних страждань і принижень, переносять стрес і побоювання за свою безпеку. Останні зазнали та зазнають порушень їх нормальних життєвих зв`язків та погіршення їх відносини з оточуючими людьми. І перебувають не у кращих умовах ніж позивач ОСОБА_1 . Адже, кожного дня вживають додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав.
Однак позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив,що в нього не має надії на повернення додому. Проте перешкод у поверненні позивача із за кордону в Україну суд не вбачає.
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд виснував, що позовна вимога останнього про відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 35 000 євро, що складає еквівалент 1 742 972,00 грн. за позовом ОСОБА_1 слід задовольнити частково і підлягає до задоволення у розмірі 7000 євро, що еквівалентним 351 854,30 грн. на момент звернення до суду (15 січня 2026 року, курс Національного банку України 1 євро = 50,2649 грн.). Що становить 20,19 % від суми позову.

Розподіл судових витрат
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з абзацом 4 пункту 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до вимог частини 2 статті 140 ЦПК України розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Позивач у позові зазначив, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які він поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи – це витрати на надсилання процесуальних документів учасникам справи та суду у розмірі 1000,00 грн. Однак ні розрахунку витрат, ні підтверджуючих документів, які він поніс, позивач суду не надав.
З цих підстав, слід відмовити позивачу у стягненні з відповідача витрат у розмірі 1 000,00 грн. на надсилання процесуальних документів учасникам справи та суду.
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди сплачується судовий збір в розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Що в даному випадку становить 26 144,58 грн.
Відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 10 липня 2018 року у справі № 713/1275/16-к, судом установлено, що згідно з пунктом 6 частини 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із Законом. Виходячи з наведеного цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.
Згідно частини 1, частини 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України
Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 згідно приписів пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду цим позовом, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог (20,19%), з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 278,59 грн. (26 144,58 грн.* 20,19/ 100 = 5 278,59 грн.).

Керуючись статтями 15, 16, 23, 1167 ЦК України, 
статтями2 -13, 76 - 83, 89, 133, 140, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК, 
суд
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії проти України,– задовольнити частково.
Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 7000,00 (сім тисяч) євро, що є еквівалентним 351 854,30 (триста п`ятдесят одна тисяча вісімсот п`ятдесят чотири гривні 30 копійок) гривень на момент звернення до суду (15 січня 2026 року, курс Національного банку України 1 євро = 50,2649 грн.)
Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації на користь Держави Україна судовий збір у розмірі 5 278,59 грн. (п`ять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 59 копійок) гривень.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст виготовлено в нарадчій кімнаті 17 лютого 2026 року.

Ім`я (найменування) сторін: 
Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 21.10.2020 року органом № 8025, адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;
Відповідач: держава російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (місцезнаходження: вул. Житня, будинок 14, будівля 1, м. Москва, Російська Федерація).

Суддя	  	А.В.Малюта