П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 року м. Київ

Справа № 752/15377/25
Провадження: № 22-ц/824/2518/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О. 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Опанасенко Лілії Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Мазур Ю. Ю.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати виконавчий напис № 4182 від 29.07.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. таким, що не підлягає виконанню (період стягнення: з 16.05.2019 року по 14.08.2019 року, сума повної заборгованості: 18 758,17 грн).
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: уточнення процесуального статусу відповідача та надання повної і достовірної інформації про правонаступника або іншу особу, яка має право бути залученою до участі у справі. Враховуючи, що банк перебуває у стані припинення, необхідно встановити, хто є правонаступником відповідача у частині спірних зобов`язань або особу, яка прийняла на себе відповідні права та обов`язки АТ «Банк Форвард».
17.07.2025 року до Голосіївського районного суду міста Києва надійшло клопотання адвоката Опанасенко Л. В. в інтересах ОСОБА_1 про продовження строку для усунення недоліків у зв`язку з відмовою у наданні відповіді на адвокатський запит щодо відступлення права вимоги.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, повернуто позивачу.
Повернуто з Державного бюджету України на рахунок ОСОБА_1 судовий збір, сплачений ним при поданні позовної заяви, у розмірі 1 211,20 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Опанасенко Л. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що висновок суду про пропуск позивачем процесуального строку для усунення недоліків не відповідає фактичним обставинам справи. Ухвала про залишення позовної заяви без руху не була вручена позивачу належним чином, оскільки позивач не має зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС, а тому суд не мав правових підстав вважати її врученою. Фактично про існування зазначеної ухвали позивач дізнався значно пізніше, після чого своєчасно та добросовісно вжив усіх можливих процесуальних дій.
Також вказувала, що позивач подавав до суду клопотання про продовження строку для усунення недоліків, заяву про усунення недоліків позовної заяви, а також звертався до суду з повідомленням про відсутність матеріалів в електронній справі. Зазначені документи були отримані судом, проте жодної правової оцінки їм надано не було, що свідчить про істотне порушення норм процесуального права та передчасність висновку про невиконання вимог ухвали.
Крім того, скаржник зазначав, що позовна заява від початку не містила недоліків. Вимога суду щодо уточнення процесуального статусу відповідача є необґрунтованою, оскільки у виконавчому провадженні стягувача не замінено, правонаступника не встановлено, а саме виконавче провадження триває. За таких обставин АТ «Банк Форвард» залишається належним відповідачем у справі. Банк перебуває у стані припинення, однак процедура ліквідації не завершена, а запис про припинення юридичної особи до Єдиного державного реєстру не внесено, у зв`язку з чим банк зберігає цивільну правоздатність і може бути стороною в судовому процесі.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем в строк не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року.
Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04).
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Позовна заява повинна відповідати вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Згідно з відомостями, на які посилався позивач, відповідач АТ «Банк Форвард» з 08.03.2023 року перебуває у стані припинення (ліквідації), яку проводить Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на підставі рішення Національного банку України про відкликання ліцензії через неплатоспроможність та систематичні порушення законодавства. Водночас станом на час звернення з позовом та постановлення оскаржуваної ухвали відомості про припинення цієї юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не були внесені. За таких обставин АТ «Банк Форвард» не втратило цивільної процесуальної правоздатності й могло бути відповідачем у справі.
Місцезнаходженням відповідача АТ «Банк Форвард» відповідно до матеріалів позовної заяви та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 105, що згідно з адміністративно-територіальним поділом міста Києва відноситься до юрисдикції Голосіївського районного суду міста Києва.
За загальним правилом, встановленим у ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Водночас законодавець передбачив підсудність справ за вибором позивача. Зокрема, ч. 12 ст. 28 ЦПК України, на яку міститься посилання у позовній заяві, встановлює, що позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.
Отже, у справах цієї категорії позивачу надано право обирати суд, до якого він має намір подати позовну заяву про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. ОСОБА_1 , скориставшись таким правом, звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва за місцезнаходженням відповідача АТ «Банк Форвард».
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутність на момент звернення до суду достовірної інформації про правонаступника АТ «Банк Форвард» або іншу особу, яка має бути залучена до участі у справі, сама по собі не може бути підставою для повернення позовної заяви.
Якщо під час розгляду справи суд дійшов би висновку про необхідність залучення іншої особи, заміни неналежного відповідача чи вирішення питання підсудності, це мало б вирішуватися із застосуванням передбачених ЦПК України процесуальних механізмів, а не шляхом повернення позовної заяви.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно залишив позовну заяву без руху та, як наслідок, помилково визнав її неподаною.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).
Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Отже, ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга адвоката Опанасенко Л. В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Опанасенко Лілії Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура