ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року
м. Київ

cправа № 921/46/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульський Г. М. - головуючий, Рогач Л. І., Могил С. К.,
секретар судового засідання Зайченко О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури 
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 (колегія суддів: Бонк Т. Б. - головуючий, Бойко С. М., Якімець Г. Г.) та рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 (суддя Сидорук А. М.)
за позовом керівника Теребовлянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації)
до: 1) Теребовлянської міської ради;
2) Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області;
3) Тернопільської районної державної адміністрації (Тернопільської районної військової адміністрації Тернопільської області);
4) ОСОБА_1 ;
5) Фермерського господарства "С-Надія",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту культури та туризму Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації),
про усунення перешкод у користуванні пам`яткою археології та землею,
за участю: прокуратури Цимбалістий Т. О. (посвідчення)
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1 Керівник Теребовлянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської обласної державної адміністрації звернувся до господарського суду з позовом до Теребовлянської міської ради, Головного управління Дердгеокадастру у Тернопільській області, Тернопільської районної державної адміністрації (Тернопільської районної військової адміністрації Тернопільської області), ОСОБА_1 , Фермерського господарства "С-Надія" про усунення перешкод власнику - державі в особі Тернопільської обласної державної адміністрації - у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення поселення Остальці І та землею, на якій вона розташована, шляхом:
- визнання незаконним та скасування розпорядження Теребовлянської районної адміністрації від 10.10.2012 № 540-од "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Лошнівської, Сущинської сільських рад" в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,6574 га з метою надання в оренду для ведення фермерського господарства;
- визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держземагентства у Тернопільській області "Про надання в оренду земельної ділянки" від 04.12.2013 № ТН/612508860:01:001/00000285;
- визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" від 22.12.2018 № 19-4385/14-18-СГ щодо земельної ділянки площею 7,6574 га з кадастровим номером 6125088600:01:001:0409;
- скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 права оренди цієї земельної ділянки з припиненням такого права;
- визнання недійсним договору оренди від 10.03.2014, укладеного між Головним управлінням Держземагентства у Тернопільській області та ОСОБА_1 ;
- скасування державної реєстрації права комунальної власності Теребовлянської територіальної громади в особі Теребовлянської міської ради на цю земельну ділянку з припиненням такого права;
- скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі цієї земельної ділянки з припиненням речових прав Теребовлянської територіальної громади в особі Теребовлянської міської ради та ОСОБА_1 
1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Теребовлянська районна державна адміністрація порушила порядок визначення та зміни цільового призначення, оскільки на земельній ділянці розташована пам`ятка археології, а станом на дату звернення з позовом право власності зареєстровано за міськрадою.
1.3 Прокурор вказав, що для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації з припиненням речових прав міськради та ОСОБА_1 на цю ділянку, відомості про які містяться у Державному земельному кадастрі.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1 Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.07.2024 у позові відмовлено.
2.2 Суд мотивував рішення тим, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування наказів, якими надано в оренду земельну ділянку та передано з державної у комунальну власність земельну ділянку є такими, що вичерпали свою дію, а прокурор не довів факту порушень орендарем правил землекористування на території археологічної пам`ятки та не подав будь-яких доказів на підтвердження факту порушення прав та інтересів держави в цьому спорі. 
2.3 При цьому позивач в листі зазначив, що військова адміністрація не є розпорядником спірної земельної ділянки та зауважив, що обмеження у використанні земельної ділянки під пам`яткою археології виписані в охоронному договорі між управлінням культури обласної державної адміністрації та орендарем. За таких обставин суд дійшов висновку, що правові та фактичні підстави для задоволення позову відсутні.
2.4 Постановою Західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 мотивувальну частину рішення змінено, а в іншій частині залишено без змін.
2.5 Колегія суддів виходила з того, що задоволення позову у цій справі не приведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки прокурор не заявив ані вимоги про повернення земельної ділянки у власність держави, ані вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, а тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
2.6 Також суд зазначив, що наказ Головного управління Держземагентства у Тернопільській області та рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав вичерпали свої дії виконанням, а тому у цій частині спосіб захисту є неналежним.
3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1 У касаційній скарзі заступник керівника Львівської обласної прокуратури просить наведені судові рішення скасувати, а позов у повному обсязі задовольнити.
3.2 На обґрунтування підстав подання касаційної скарги за виключним випадком, передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували статті 53, 54, 152,155 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, статті 16, 21, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України та статті 17, 23, 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" без урахування висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 (справа № 927/1206/21), від 30.05.2018 (справа № 923/466/17), від 15.09.2020 (справа № 469/1044/17), постановах Верховного Суду від 31.07.2019 (№ 813/4701/16), від 22.10.2021 (справа № 160/7922/20), від 19.03.2021 (справа № 813/716/16), від 16.04.2024 (справа № 927/238/22), від 22.06.2022 (справа № 752/3093/19),19.01.2022 (справа № 363/2877/18), від 16.02.2022 (справа № 363/669/17), від 18.01.2023 (справа № 369/10847/19), від 20.12.2023 (справа № 916/1517/22), від 22.05.2024 ( справа № 916/1750/22).
3.3 При цьому скаржник зазначає, що суди також застосували статті 21, 79-1, 152,155 ЗК України, статті 16, 21, 391 ЦК України, частину 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр") без урахування висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22.05.2024 (справи № 916/1750/22 та № 916/1749/22), від 20.12.2023 (справа № 916/1517/22), від 22.05.2024 (справа № 916/1750/22) та від 06.02.2024 (справа № 917/623/22).
3.4 У відзиві Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області просить залишити касаційну скаргу без задоволення та зазначає, що на момент розпорядження та на цей час спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, а позивач не надав відповідної документації із землеустрою щодо формування ділянки орієнтовною площею 1, 6030 га із цільовим призначенням землі історико-культурного призначення, територія пам`ятки та її межі в натурі не визначені. При цьому на таких землях законодавство не забороняє здійснювати господарську діяльність як про це зазначив і Верховний Суд у постанові від 09.08.2023 у справі № 925/3/20.
4. Мотивувальна частина
4.1 Суди встановили, що розпорядженням голови районної державної адміністрації від 06.04.2012 № 168-агп надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення в оренду терміном 49 років для ведення фермерського господарства площею 113,5384 га.
4.2 Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 10.10.2012 № 540-од затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Лошнівської, Сущінської сільських рад.
4.3 Відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 6125088600:01:001:0409 площею 7,6574 га внесені до Державного Земельного кадастру 22.07.2013 за цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, землі сільськогосподарського призначення на підставі технічної документації iз землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Сушинської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, розробник ПП "Оцінювач".
4.4 Водночас наказом Міністерства культури від 28.11.2013 № 1224 занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення об`єкти культурної спадщини, зокрема, Тернопільська область, Теребовлянський район, Сущинська сільська рада: поселення Остальці І, енеолітична доба (трипільська культура, ІУ-ІІІ тис. до н.е.); Бронзовий вік (ІІ-У ст.); ранньозалізний вік (1 тис до н.е.), давньоруська культура ХІІ-ХІІІ ст.; західні околиці села, лівий берег струмка, притоки правого берега р. Гнізна; пам`ятка археології; на обліку не перебував. Відповідно до Акта технічного стану пам`ятки археології Остальці І від 03.07.2012 № 030-А загальний стан пам`ятки - добрий.
4.5 Наказом Держземагенства у Тернопільській області від 04.12.2013 № ТН/6125088600:01:001/00000285 надано в оренду терміном на 49 років гр. ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 7,6574 га, кадастровий номер 6125088600:01:001:0409 для ведення фермерського господарства за межами населеного пункту на території Сущинської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області.
4.6 10.03.2014 між Управлінням Держземагенства у Тернопільській області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі для ведення фермерського господарства на території Сущинської сільської ради. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 7,6574 га.
4.7 Відповідно до пункту 8 договору його укладено на 49 років /у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою/. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
4.8 Пунктами 15, 16 договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для створення фермерського господарства; цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства /землі с/г призначення/.
4.9 Згідно з пунктом 18 договору підставою розроблення проєкту відведення земельної ділянки є розпорядження голови РДА від 06.04.2012 № 168-ог.
4.10 При цьому 22.06.2012 між Управлінням культури Тернопільської облдержадміністрації /орган охорони/ та гр. ОСОБА_1 /далі: користувач /власник/ укладений охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 09-12, відповідно до умов якого користувач /власник/ бере на себе зобов`язання щодо охорони пам`ятки археології Остальці І (багатошарове поселення трипільської культури, бронзового віку, раннього залізного віку та давньоруської культури ХІІ-ХІІІст.), площею 1,6030 га. /охоронний номер № 1188, Тернопільська обл., Теребовлянський р-н, с.Остальці/.
4.11 Охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини № 09-12 з терміном дії з 22.06.2012 по 22.06.2032. У разі зміни в установленому порядку користувача /власника/ новий користувач /власник/ зобов`язаний укласти з органом охорони новий договір. Розпорядження органу охорони в межах його повноважень є обов`язковим для користувача /власника/. Користувач /власник/ несе відповідальність за рухоме і нерухоме майно, що належить до пам`ятки.
4.12 Контроль за виконанням цього договору здійснює Ягодинська Марина Олександрівна, директор Тернопільської обласної комунальної інспекції охорони пам`яток історії та культури.
4.13 Відповідно до Акта технічного стану пам`ятки археології Остальці І (багатошарове поселення трипільської культури, бронзового віку, раннього залізного віку та давньоруської культури ХІІ-ХІІІ ст., № 1888 в реєстрі нововиявлених пам`яток /додаток до Охоронного договору № 09-12 від 22.06.2011/, територія поселення розорюється, культурний шар частково пошкоджений глибокою оранкою. Загальний стан пам`ятки - задовільний.
4.14 Проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок, відповідно до вимог статті 186-1 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), погоджений комісією, до складу якої входив також представник органу охорони культурної спадщини. Так, у висновку комісії від 22.08.2012 № 248 зазначено: "частина земельної ділянки площею 1,6030 га, на якій знаходиться пам`ятка археології, приватизації, заставі, продажу на аукціоні не підлягає та може бути передана в орендне користування за умови непроведення земляних робіт (копання ям, фундаментів, висаджування та корчування дерев, оранка глибиною більше 30 см, та iн.) та підписання охоронного договору з органом культурної спадщини.
4.15 При цьому суди встановили, що спірна земельна ділянка має площу 7,6574 га, а пам`ятка археології займає площу 1,6030 га, територія пам`ятки та її межі в натурі /на місцевості/ не визначені.
4.16 В листі від 10.04.2024 № 25 Голова ФГ "С-Надія" зазначив, що на цей момент земельна ділянка площею 7,6574 га з кадастровим номером 6125088600:01:001:0409 засіяна і на ній вирощується озима пшениця.
4.17 У матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі порушення орендарем умов договору оренди та умов охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини.
4.18 Також відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22.02.2024 орендарем земельної ділянки площею 7,6574 га з кадастровим номером 6125088600:01:001:0409 є ОСОБА_1; договір суборенди земельної ділянки припинено.
4.19 Крім того, Тернопільська обласна військова адміністрація в листі зазначила, що військова адміністрація не є розпорядником земельної ділянки площею 7,6574 га з кадастровим номером 6125088600:01:001:0409, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення Поселення Остальці І, на території Теребовлянської міської територіальної громади Тернопільського району та зауважила, що обмеження у використанні земельної ділянки під пам`яткою археології місцевого значення Поселення Остальці І були виписані в охоронному договорі між управлінням культури обласної державної адміністрації та ОСОБА_1
4.20 Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.21 Верховний Суд виходить з того, що згідно з положеннями частини 4 статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами, викладеними у касаційній скарзі, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
4.22 Так, Верховний Суд зазначає, що після подання скаржником касаційної скарги у цій справі Велика Палата Верховного Суду переглянула у касаційному порядку судове рішення у справі № 922/264/24 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями історико-культурного призначення (до закінчення перегляду судового рішення якої Суд зупиняв касаційне провадження у справі № 921/46/24).
4.23 У наведеній справі у постанові від 04.03.2026 Велика Палата Верховного Суду сформувала наступні висновки:
"Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.
Як слідує з визначення поняття "об`єкт культурної спадщини", для таких об`єктів характерними ознаками є цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і збереження своєї автентичності. Зазначене вирізняє, зокрема, нерухомі об`єкти культурної спадщини з-поміж іншого нерухомого майна. Такі об`єкти потребують особливої правової охорони.
Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо, особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що нерухоме майно, яке вона має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини.
Ефективним способом захисту прав держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, є негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.?.
4.24 При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначила про те, що:
- пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, у зв`язку із чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом № 1805-ІІІ не може перебувати в приватній чи комунальній власності (пункт 165);
- cтаттею 17 згаданого Закону гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована (пункт 166);
- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 констатувала, що не існує колізії між приписами частини 6 статті 17 Закону № 1805-ІІІ та частини 1 статті 54 ЗК України. Стаття 54 ЗК України врегульовує правовий режим усіх ділянок такої категорії земель, як землі історико-культурного призначення, незалежно від виду пам`яток, які на них розташовані (пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби). Натомість приписи частини 6 статті 17 Закону № 1805-ІІІ стосуються окремої підкатегорії з категорії земель історико-культурного призначення, а саме земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та запроваджують особливий правовий режим такої підкатегорії земель історико-культурного призначення, а також передбачають щодо них особливу охорону з боку держави (пункти 174-175);
- умовою належності земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення є розташування на ній об`єктів, визначених статями 53, 54 ЗК України, статтею 34 Закону № 1805-ІІІ, з огляду на імперативність якої земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури. Отже, невстановлення межі історико-культурного зонування пам`ятки не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка не належить до земель історико-культурного значення (пункти 282-283);
- лише 5,5 га із загальної площі 34,5883 га земельної ділянки потенційно вважаються такими, на яких знаходиться пам`ятка археології. Ця цифра є незначною. Для вирішення питання у справі, що переглядається, за наявності підстав для витребування земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, така земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр") (пункти 289,295);
- не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, зобов`язання повернути не тільки ту частину земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, а й ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання в оренду (суборенду) якої не ставиться під сумнів, є втручанням, яке не може визнаватися законним (пункт 299);
- відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки (пункт 310).
4.25 Так, за встановленими судами попередніх інстанцій обставинами цієї справи земельна ділянка має площу 7,6574 га, натомість пам`ятка археології займає лише 1,6030 га, тобто також не всю її площу, і територія пам`ятки та її межі також не визначені. До того ж, спірна земельна ділянка перебуває в оренді.
4.26 Змінюючи мотиви щодо відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, зокрема, зазначив про те, що задоволення позову у цій справі не приведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки прокурор не заявив відповідної вимоги, спрямованої на повернення земельної ділянки у власність держави чи вимоги про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
4.27 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 92). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (пункт 94).
4.28 У цій справі, що переглядається у касаційному порядку, прокурор у позові зазначив, що він заявляє вимоги про усунення перешкод власнику - державі в особі Тернопільської обласної державної адміністрації - у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення поселення Остальці І та землею, на якій вона розташована, однак, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, вимог про їх повернення з чужого незаконного володіння прокурор не заявив, отже позовні вимоги прокурора не приведуть до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.
4.29 Колегія суддів з урахуванням вищенаведеної сформованої Великою Палатою Верховного Суду позиції у подібних правовідносинах зазначає, що пам`ятка археології займає не всю площу земельної ділянки, котра була передана у комунальну власність, а відтак - в оренду.
4.30 При цьому у касаційній скарзі в контексті ефективності обраного способу захисту в частині вимоги про визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про передачу земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, у власність територіальної громади скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, про які прокурор вказував в апеляційній скарзі.
4.31 Однак колегія суддів зазначає, що зі змісту оскарженої постанови суду апеляційної інстанції не вбачається, що його висновки про відмову у позові суперечать сформованій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 927/1206/21 з огляду на таке.
4.32 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
4.33 Отже, колегія суддів відхиляє вказані доводи прокурора, про які зазначено, зокрема у пункті 4.30 цієї постанови.
4.34 Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.13)].
4.35 Отже ефективним способом захисту прав у спірних правовідносинах мають бути вимоги про повернення пам`ятки археології та тієї частини земельної ділянки, на якій вона розташована, із зазначенням її координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі.
4.36 З урахуванням викладеного колегія суддів відхиляє інші посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у наведених ним справах, оскільки у них заявлені позовні вимоги не були такими ж як і в цій справі, а спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 (справа № 522/1528/15-ц). Водночас за обставинами цієї справи заявлені позовні вимоги у цій справі не приведуть до захисту порушеного права держави.
4.37 Відповідно до статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
4.38 Оскільки доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування судових рішень за мотивів, наведених у касаційній скарзі, Суд не вбачає.
Згідно з приписами статті 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 309, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури у справі № 921/46/24 залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський
Судді Л. І. Рогач
С. К. Могил