КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/13554/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року  м. Київ
Справа № 367/10713/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Маньковим Миколою Володимировичем , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2025 року та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04 червня 2025 року, ухвалені у складі судді Одарюка М.П.,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором підряду,
встановив:

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до відповідача ОСОБА_1 з позовом про стягнення грошових коштів на суму 57 000 дол. США, трьох відсотків річних у сумі 4 039,46 дол. США, моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 жовтня 2021 року з відповідачем був укладений договір підряду, за умовами якого відповідач взяв на себе обов`язок протягом визначеного договором строку побудувати для позивача із власних матеріалів за погодженим сторонами проектом таунхаус на земельній ділянці за кадастровим номером 3210800000:01:058:0016, загальною площею 107 кв. м, з яких житлова площа становила 58 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та передати у власність позивача. Вказана земельна ділянка перебувала у приватній власності позивача.
З відповідачем було досягнуто домовленість, що загальна вартість виконання будівельних робіт, визначених договором, становитиме 1 500 000 грн, що дорівнювало 57 000 доларів США.
25 жовтня 2021 року позивач сплатив відповідачу 1 000 дол. США, а 29 жовтня 2021 року - 56 000 дол. США, проте станом на день пред`явлення позову відповідач не закінчив будівництво і не повідомляв позивача про причини неможливості виконання взятих на себе обов`язків протягом обумовленого строку, на адресовані позивачем претензії відповів, що не має наміру повертати кошти, що спонукало позивача ініціювати вирішення спору у судовому порядку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 57 000 дол. США, три відсотки річних у сумі 37,38 доларів США, моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та судовий збір у розмірі 15 140 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - Маньков М.В. , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, без дотримання норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи.
Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги факт часткового виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором підряду, оскільки на земельній ділянці розміщені будівельні матеріали, що підтверджує початок виконання будівельних робіт.
Суд не надав належної оцінки тому факту, що незавершений об`єкт будівництва залишився у власності позивача, а тому задоволення позову призведе до безпідставного збагачення позивача, оскільки фактично позивач матиме у власності земельну ділянку, частково збудований об`єкт і суму авансу.
Суд необґрунтовано не надав оцінки доводам відповідача про те, що позивач збереже у своєму володінні результати будівельних робіт і те, що позивач не мав права вимагати повної вартості виконання будівельних робіт, зважаючи на наявність на земельній ділянці збудованого об`єкта.
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права обумовлено тим, що у справі не було проведено судової будівельно-технічної експертизи, винятково якою могло бути встановлено фактичну вартість зведених конструкцій, тоді як за практикою Верховного Суду (наприклад, постанова Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/5352/21) суди можуть призначати експертизу з власної ініціативи для з`ясування дійсних обставин справи. Таким чином, суд не вжив жодних заходів для з`ясування обставин.
Стверджує, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про правову природу переданих позивачем за договором підряду грошових коштів, кваліфікувавши їх як аванс, оскільки обумовлена договором сума коштів - 57 000 дол. США - включала в себе як вартість виконання робіт, так і вартість матеріалів. З посиланням на постанову Верховного Суду у справі №910/10233/20 зазначає, що фактичне передання коштів без оформлення акту приймання не означає, що жодних робіт не було виконано, тим більше, з огляду на наявність ознак їх часткового виконання.
Вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права, не надавши оцінки клопотанню представника відповідача про повернення до стадії підготовчого провадження з метою призначення експертизи; клопотання не було розглянуте належним чином, про що свідчить відсутність ухвали суду як окремого процесуального документа, а обмежився констатацією, що у відповідача було достатньо часу для звернення до суду із зазначеним клопотанням, чим порушив вимоги статей 189, 198 і 259 ЦПК України.
Пояснює, що будівельні роботи не могли бути завершені, оскільки відповідач зіткнувся з відсутністю взаємодії зі сторони позивача, сторони договору не дійшли згоди щодо подальших дій, що не могло розцінюватися судом як невиконання умов договору зі сторони відповідача. Позивач зловживав матеріальними правами, маючи на меті володіти земельною ділянкою, грошовими коштами і частково збудованим об`єктом, що є неприпустимим у правовій системі, заснованій на справедливості й рівності.
Суд першої інстанції залишив поза увагою докази передачі відповідачем у володіння позивача земельної ділянки і фактично виконаних на ній будівельних робіт, оскільки не витребував належні документи, не провів огляд земельної ділянки та не вчинив інші процесуальні дії, які могли би засвідчити наявність та характер залишеного об`єкта, чим допустив процесуальну пасивність, що є несумісним з принципом активної ролі суду в цивільному процесі, що відображено у статті 13 ЦПК України.
Вважає, що суд не надав належної оцінки факту непроведення позивачем демонтажу зведених об`єктів, знищення або документального заперечення факту виконання робіт, що свідчить про те, що ним було фактично прийнято результати будівельних робіт без зауважень, що дає підстави вважати про збереження позивачем результатів будівельних робіт у власних інтересах, у свою чергу, що виключає повне задоволення позову.
Зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає принципу правової визначеності, що передбачає, з-поміж іншого, гарантувати остаточність результатів вирішення юридичного спору між сторонами, зважаючи на те, що у володінні позивача перебуватимуть земельна ділянка, грошові кошти та зведені будівельні конструкції, які мають економічну цінність.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Мотивує тим, що між сторонами було досягнуто домовленість про будівництво та передачу до 31 травня 2022 року таунхауса, а не частину будівельних конструкцій, таким чином, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором підряду, не надав доказів їх виконання, що є істотним порушенням умов договору.
Крім цього, в договорі сторони обумовили, що у разі невиконання відповідачем взятих на себе обов`язків протягом встановленого договору строку, то він зобов`язується повернути сплачені позивачем кошти протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги.
Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що стосуються відсутності зі сторони позивача сприяння відповідачу у виконанні будівельних робіт, оскільки зміст договірних зобов`язань позивача полягав у сплаті обумовленої суми коштів, що знайшло своє підтвердження при розгляді справи в суді першої інстанції.
Стверджує, що доводи відповідача про те, що позивач може залишити у своєму володінні результати частково виконаних будівельних робіт, є необґрунтованими, оскільки позивач сплатив кошти за готовий об`єкт, а не за зведені на його земельній ділянці конструкції.
Також, на переконання представника позивача, безпідставними є доводи апеляційної скарги, що будівельні конструкції є «вигодою», оскільки незавершення будівництва навпаки створює проблеми, пов`язані з демонтажем і понесенням додаткових витрат.
Договором підряду було обумовлено, що зведенню підлягав житловий комплекс із семи таунхаусів, один із яких призначався саме для позивача, решта шість - для інших співвласників. Позивач сплачував кошти саме за будівництво своєї секції таунхаусу в складі комплексу, тож передачі підлягав зданий в експлуатацію об`єкт нерухомості, тоді як часткові роботи, недобудовані конструкції або фрагменти комплексу на земельній ділянці не мають жодної господарської цінності й не дають замовнику можливості користуватися об`єктом.
Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині відмови суду першої інстанції у поверненні до стадії підготовчого провадження, на якій належало, на його думку, поставити на обговорення питання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки експертиза призначається у разі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, натомість, предметом спору в цій справі є питання стягнення коштів у зв`язку з порушенням відповідачем договірного зобов`язання. Крім цього, справу було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження і вона розглядалася за участю представника відповідача, втім після закриття підготовчого судового засідання до суду не надходило клопотання від сторони відповідача. Також відповідач не скористався можливістю замовити експертизу самостійно.

Крім цього, додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 червня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про відшкодування судових витрат - задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.
Не погоджуючись з додатковим рішенням, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що додаткове рішення суду незаконне і необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам.
Стверджує, що висновки суду першої інстанції щодо неспівмірності заявлених до відшкодування витрат зі складністю справи є необґрунтованими, оскільки суд не врахував, що надання позивачу професійної правничої допомоги включало не лише стадію судового провадження, а й досудову підготовку, консультування клієнта, складання і направлення адвокатських запитів, заяв по суті та заяв і клопотань з процесуальних підстав, участь в судовому засіданні тощо.
Звертає увагу, що значний обсяг наданої допомоги не залежав від позивача, а був обумовлений потребою в представлені його інтересів у суді, тож обсяг і характер наданої правничої допомоги, кількість і зміст процесуальних документів, а також участь в судових засіданнях, свідчать про комплексний та відповідальний підхід до ведення справи. Усі дії адвоката були послідовними, необхідними і спрямовані на захист інтересів клієнта, що підтверджує їх обґрунтованість та розумність.
Зауважує, що в попередньому (орієнтовному) переліку судових витрат було зазначено, що станом на день пред`явлення позову позивачем було фактично сплачено 40 000 грн, тоді як він очікував понести 60 000 грн.
Стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано посилався на заперечення представника відповідача, який просив зменшити розмір заявлених витрат на тій підставі, що відсутня деталізація юридичних дій та погодинного опису. Вказує на те, що законом не передбачено обов`язку сторони подавати саме погодинну деталізацію наданої допомоги, про що зазначав Верховний Суд.

Представник відповідача ОСОБА_1 - Маньков М. В. в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги відповідача, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В судовому засіданні представник позивача Капля А. С. проти апеляційної скарги відповідача заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вимоги апеляційної скарги позивача підтримала, просила додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції керувався тим, що відповідач взяв на себе зобов`язання з передачі у власність позивача завершеного будівництвом таунхаусу, підключеного до комунікацій та зданого в експлуатацію у строк до 31 травня 2022 року. Оскільки позивач передав гроші за договором на суму 57 000 дол. США, а відповідач у встановлений договором строк не виконав умови договору, будівництво таунхаусу не завершене, то з нього на користь позивача підлягає стягненню передана сума грошових коштів у сумі 57 000 дол. США, а також нараховані на підставі статті 625 ЦК України штрафні санкції за період з 03 жовтня 2024 року до 10 жовтня 2024 року, а саме 3% річних на суму 37,38 дол. США, тобто з моменту отримання відповідачем вимоги позивача. 
Також суд визнав частково обґрунтованою позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн з огляду на те, що порушенням умов договору відповідач завдав моральних страждань позивачу, унеможлививши як вільне користування коштами позивачем, так і об`єктом нерухомості, який відповідач зобов`язався збудувати, проте своїх зобов`язань не виконав.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 жовтня 2021 року між ОСОБА_3 (замовник) та ОСОБА_1 (підрядник) було укладено договір підряду № 0125/1021, згідно з яким підрядник зобов`язувався у визначений строк передати у власність замовника (за відповідним правочином) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210800000:01:058:0016, площею 0,0123 га та побудувати для замовника із власних матеріалів за погодженням сторонами проектом (додаток 2 до даного договору) на цій земельній ділянці об`єкт нерухомості, а саме: - таунхаус загальною орієнтовною площею 107 кв.м., житловою площею 58 кв.м.
Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що термін передачі земельної ділянки та виконання замовником будівельних та внутрішніх робіт за даним договором становить до 31 травня 2022 року.
Відповідно до п. 2.1 договору вартість даного договору є твердою, незмінною.
Пунктом 2.2 договору передбачено, що загальна вартість земельної ділянки та вартість виконання будівельних робіт, що визначені даним договором становить 1 500 000 грн, що становить еквівалент 57 000 дол. США
Відповідно до п. 2.3 договору, грошові кошти передаються по акту приймання - передачі коштів (додаток 1).
Згідно з пунктом 2.4 договору сторони встановлюють, що протягом строку дії договору, грошові зобов`язання підлягають сплаті у доларах США.
Згідно до п. 3.1.1 договору, відповідач зобов`язується в строк не пізніше 31 травня 2022 здійснити підключення таунхаусу до комунікацій, а саме: мережі водопостачання скважина, водовідведення, електроенергія. Надати потужність та документально оформити електроенергію у розмірі 16 кВт.
Пунктом 3.1.3 договору передбачено, що роботи, обумовлені договором, виконуються із матеріалів відповідача силами і засобами останнього.
На виконання істотних умов договору позивачем 25 жовтня 2021 року передано відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США, а 29 жовтня 2021 року - 56 000 дол. США, що підтверджується актом прийманням - передачі грошових коштів.

Однак, відповідач будівництво таунхауса не закінчив, жодних повідомлень від відповідача про неможливість виконати умови договору підряду - позивач не отримував.
04 вересня 2024 року Державною інспекцією архітектури та містобудування надано відповідь листом №4577/04/18-24 на запит представника позивача - адвоката Каплі А.С., про те що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності за параметрами пошуку «адреса будівництва: АДРЕСА_1 », «кадастровий номер земельної ділянки - 3210800000:01:058:0016», «замовник будівництва - ОСОБА_1 », інформації та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, станом на дату надання відповіді, не виявлено.
Згідно даних договору дарування від 08 липня 2022 року ОСОБА_5 передав безоплатно у власність позивача належну дарувальнику земельну ділянку загальною площею 0,0123 га, кадастровий номер 3210800000:01:058:0016, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №304533247 від 08.07.2022 року власником земельної ділянки - 3210800000:01:058:0016 є позивач.

Частиною першою статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина друга статті 837 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.
Договір, відповідно до статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків.
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Згідно із статтею 613 ЦК України, кредитор є таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.
Положеннями статті 615 ЦК України установлено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, за змістом наведених положень законодавства розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).
Згідно з частиною другою статті 598 ЦК України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
За приписами статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

У пункті 1.2 договору підряду сторони встановили термін передачі земельної ділянки та виконання будівельних та внутрішніх робіт за даним договором до 31 травня 2022 року.
Наслідки порушення умов договору щодо строків виконаних робіт передбачені частинами другою та третьою статті 849 ЦК України в межах здійснення замовником права перевірки у будь-який час ходу та якості роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.
Зокрема, частиною другою статті 849 ЦК України визначено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.
За правилом частини четвертої статті 879 ЦК України оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 612 ЦК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять доказів на підтвердження завершення будівельних робіт відповідно до умов договору ні у строк до 31 травня 2022 року, ні на даний період часу. 
На підтвердження обставин щодо незавершення будівництва позивачем надано до позовної заяви фотознімки, з яких вбачається наявність лише збудованих зовнішніх стін будівлі, покритих дахом ( а.с. 29, т. 1)
Представник відповідача Маньков М.В. не заперечував саме такого стану будівництва та визнав, що будівництво згідно договору підряду не завершено, об`єкт нерухомості не має належного інженерного устаткування та оздоблення, про що зазначив у заяві від 15.05.2025 року, а також не заперечував вказаної обставини у суді апеляційної інстанції.
Згідно з пунктом 3.1.8 сторони погодили, що у разі затримки терміну виконання робіт, що вказані у пункті 1.2 договору, підрядник зобов`язується за вимогою замовника повернути сплачені замовником кошти протягом одного місяця після вимоги замовника.
За таких умов, з огляду на імперативність пункту 3.1.8 договору підряду, погодженому сторонами шляхом вільного волевиявлення, оскільки презумпція правомірності правочину у визначеному законом порядку не спростована, у підрядника настав обов`язок з повернення коштів, сплачених замовником згідно з умовами договору.
Суд першої інстанції встановив, що позивач передав відповідно до пунктів 2.2, 2.3, 2.4 договору грошові кошти на суму 57 000 дол. США, що підтверджується підписами підрядника у Акті приймання-передачі коштів. Безповоротне набуття цих коштів відповідачем згідно з умовами договору та положеннями цивільного законодавства можливе за умови повного та своєчасного виконання ним обов`язків за договором підряду.
З огляду на зазначене, оскільки таунхаус не був побудований та зданий в експлуатацію у строк, встановлений договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення зазначеної суми з відповідача на користь позивача, оскільки відповідач порушив умови укладеного між сторонами договору, зокрема, щодо терміну виконання будівельних і внутрішніх робіт, тому на підставі ч. 2 ст. 849 ЦК України, та відповідно до умов п.п. 1.2, 3.1.1, 3.1.8 договору має повернути позивачу сплачені кошти за договором.

Доводи апелянта про недостатнє сприяння будівництву з боку позивача є необґрунтованим, оскільки за своєю правовою природою договір підряду не передбачає будь-яких додаткових дій замовника, крім тих, які прямо визначені договором (ст. 837, 839 ЦК України). Відповідач, отримавши оплату, зобов`язаний був у встановлений строк передати земельну ділянку та виконати будівельні й внутрішні роботи з будівництва таунхаусу. 
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на ті обставини, що позивач збереже у своєму володінні результати будівельних робіт і те, що позивач не мав права вимагати повної вартості виконання будівельних робіт, зважаючи на наявність на земельній ділянці збудованого об`єкта, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи встановлено, що предметом договору підряду було будівництво окремої секції у блокованому житловому будинку ( таунхаус), в якому дворівневі квартири ( секції) з`єднані між собою бічними стінами, мають центральне водопостачання та водовідведення ( п.4.1 договору підряду - характеристика таунхаусу). З викладеного слідує, що наявність недобудованої конструкції або фрагменти комплексу на ділянці не дають замовнику можливості користуватися ними, оскільки секція блокованого житлового будинку не є окремим об`єктом будівництва та передбачає завершення всього комплексу будівельних та інженерних робіт (загальних мереж, підключень комунікацій, інженерних систем).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки у справі не було проведено судової будівельно-технічної експертизи, винятково якою могло бути встановлено фактичну вартість зведених конструкцій, які залишаються у володінні позивача, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. 
Відповідно до вимог ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Частинами 1,2 ст. 182 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. 
Тобто, відповідач та його представник, керуючись правами, наданими ст. 43, ч.ч.1,2, ст. 182 ЦПК України, не були позбавлені права звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про призначення по даній справі судової експертизи.

Відповідно до ч. 1 , 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 22 жовтня 2024 року Ірпінським міським судом Київської області було відкрито у даній справі загальне позовне провадження та призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 02 грудня 2024 року. 
02 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду першої інстанції надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Маркєлова В.В. про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи ( а.с. 88-89, т. 1).
Як вбачається з довідки, складеної секретарем судового засідання, 02 грудня 2024 року дана справа була знята з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на навчанні (а.с 91, т. 1).
Справу призначено до розгляду на 21 січня 2025 року, про що представника відповідача повідомлено шляхом направлення повістки до електронного кабінету. Згідно з довідкою про доставку електронного документу, повістку доставлено до електронного кабінету 05 грудня 2024 року ( а.с. 96).
Разом з тим, 20 січня 2025 року представник відповідача Маркєлов В.В. через систему «Електронний суд» подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки копії позовної заяви до вказаного часу отримано не було.
Як вбачається з протоколу судового засідання від 21 січня 2025 року, розгляд справи було відкладено на 03 березня 2025 року у зв`язку задоволенням клопотання представника відповідача. 
Згідно з довідкою про доставку електронного документу, повістка про виклик в підготовче засідання на 03 березня 2025 року була доставлена представнику відповідача Маркєлову В.В. в його електронний кабінет ( а.с. 112).
Однак, у підготовче засідання 03 березня 2025 року представник відповідача не з`явився, будь-яких клопотань не заявляв, відзиву на позовну заяву також не подавав. Ухвалою суду від 03 березня 2025 року підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до розгляду в судове засідання на 08 квітня 2025 року. 
08 квітня 2025 року за клопотанням іншого представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Манькова М.В. про необхідність ознайомитись із матеріалами справи розгляд справи було відкладено на 15 травня 2025 року, про що особисто під розписку були повідомлені представники обох сторін ( а.с. 130, т. 1).
В судовому засіданні 15 травня 2025 року представником відповідача ОСОБА_1 - Маньковим М.В. було заявлено клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, в якому сторона відповідача має намір звернутись до суду з клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи.
Відповідно до протоколу судового засідання від 15 травня 2025 року, ухвалою суду, занесеною до протоколу, у задоволенні вказаного клопотання представнику відповідача було відмовлено.
Доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість такої ухвали колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає такої процесуальної дії як повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття.
Відповідно до ч. 1-2, 3 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
Проте з матеріалів справи вбачається, що клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи представник відповідача до суду не подавав. 
Доводи скаржника про те, що суд з власної ініціативи мав призначити судову будівельно-технічну експертизу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на нормах Цивільного процесуального кодексу. 

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно неповноти оцінки судом першої інстанції обставин справи, а саме факту часткового виконання відповідачем вимог договору підряду, протиправної відмови у задоволенні клопотання про повернення до підготовчого судового засідання для призначення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки предметом спору було стягнення коштів внаслідок невиконання відповідачем умов договору підряду у встановлений строк, що передбачено умовами п. 3.1.8 договору , тоді як відповідач не заявляв у даній справі будь-яких зустрічних позовних вимог, не подавав відзиву на позовну заяву та не доводив обсягу виконаних ним будівельних робіт, не наводив обґрунтованих доводів та не надав доказів з приводу можливості використання за призначенням будівельних конструкцій однієї із семи секцій у складі блокованого будинку, що залишились на земельній ділянці, подарованій позивачу.

Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Для застосування штрафних санкцій, встановлених статтею 625 ЦК України, суду необхідно визначити, з якого моменту у боржника настав строк виконання зобов`язання з повернення коштів та кінець перебігу такого строку.
Суд встановив, що 02 вересня 2024 року позивач направив вимогу відповідачу щодо повернення коштів, перерахованих згідно з договором підряду. Згідно з пунктом 3.1.8 відповідач був зобов`язаний протягом місяця з моменту отримання вимоги повернути перераховану суму грошових коштів у розмірі 57 000 дол. США. Лист повернувся на адресу замовника з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Кореспонденція направлялася за адресою, яку вказав особисто відповідач у договорі підряду.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав початком відліку строку 03 жовтня 2024 року, тобто через 30 днів з дня направлення вимоги замовником. Кінцем зазначеного періоду суд визначив 10 жовтня 2024 року, оскільки саме цей день позивач визначив кінцем періоду з нарахування санкцій згідно зі статтею 625 ЦК України, а суд в контексті частини першої статті 13 ЦПК України неуповноважений виходити за межі позовних вимог.
За таких обставин колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо стягнення 3% річних на суму 37,38 дол. США (57 000 х 3% / 100 х 8 / 366).

Також судом першої інстанції було частково задоволено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. 
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (правові висновки у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).
Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що така шкода заподіяна позивачу неналежним виконанням зобов`язання за договором підряду, вжиттям заходів для поновлення свого порушеного права позивачем, а визначений судом розмір моральної шкоди на суму 20 000 грн є співмірною моральним стражданням позивача. 
Доводів щодо незгоди з оскаржуваним рішенням у частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди апеляційна скарга відповідача не містить. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, мотиви суду першої інстанції, з яких він виходив, ухвалюючи оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати у розмірі 15 000 грн, керуючись тим, що складність справи не вимагала такого обсягу наданої правничої допомоги, оскільки справа є незначної складності.
З такими висновками суду першої інстанції у повній мірі погодитися не можна з огляду на такі підстави.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи і фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18; від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 .
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. […] У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд першої інстанції встановив, що 28 серпня 2024 року між адвокатом Каплею А.С. та ОСОБА_3 було укладено договір № б/н про надання правничої (правової) допомоги.
Додатковою угодою № 1 до договору про надання правової допомоги від 28 серпня 2024 року сторони узгодили, що гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджено сторонами та зазначено нижче: вартість юридичних (правових) послуг адвоката:
Аналіз правового конфлікту, вивчення характеру спірних правовідносин, вивчення законодавства, що підлягає застосуванню, підбір та наліз судової практики Верховного Суду стосовно розгляду спорів подібного характеру, зустріч з довірителем та визначення стратегії захисту її інтересів під час розгляду справи в суді - 3 000 грн; підготовка та подання до суду позовної заяви, відповіді на відзив, в тому числі письмових пояснень по суті спору -7000 грн; підготовка та подача до суду заяви про забезпечення позову - 3 000 грн; представлення інтересів в суді першої інстанції - 2 000 грн; представлення інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції - 3 000 грн; підготовка апеляційної скарги на рішення суду та подача її до суду (відзиву на апеляційну скаргу) - 6000 грн; ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні суду як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції - 1 000 грн; підготовка апеляційної скарги на ухвалу суду та подача її до суду 5 000 грн; підготовка та подача різного роду клопотань (заяв) до суду пов`язаних з розглядом цивільної справи - 2 000 грн; підготовка та збір документів по суті справи (в тому числі підготовка та подача адвокатських запитів) - 4000 грн.

Згідно з рахунком фактичних витрат з надання правової допомоги ОСОБА_3 за договором від 28 серпня 2024 року (станом на 15 травня 2025 року) надано наступну правову допомогу: надання юридичної консультації 1 год. - 3000 грн; підготовка та подача досудової вимоги від 02.09.2024 року до ОСОБА_1 1 год. - 3000 грн; збір додаткових документів для з`ясування обставин справи в тому числі написання та подання адвокатського запиту від 31 серпня 2024 року до Державної інспекції архітектури та містобудування України 1 год. 30 хв. - 4000 грн; підготовка та подача позовної заяви від 16 жовтня 2024 року до Ірпінського міського суду Київської області 4 год. - 7000 грн; підготовка та подача заяви про забезпечення позову від 16 жовтня 2024 року 1 год. - 3000 грн; підготовка та подача заяви про забезпечення позову від 02 листопада 2024 року 1 год - 3000 грн; підготовка та подача апеляційної скарги до Київського апеляційного суду на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 06 листопада 2024 року 2 год. 30 хв. 5 000 грн; участь у судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області (4 судових засідання) - 8000 грн; участь у судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду (3 судових засідання) - 9000 грн; подання до суду різного роду клопотань та заяв 1 год. - 2 000 грн.

Згідно з Актом приймання - передачі наданих послуг № 1 за договором про надання професійної правничої допомоги від 28 серпня 2024 року, складеного 15 травня 2025 року ОСОБА_3 були надані наступні послуги: щодо аналізу правового конфлікту, вивчення характеру спірних правовідносин, вивчення законодавства, що підлягає застосуванню, підбір та аналіз судової практики Верховного Суду стосовно розгляду спорів подібного характеру; проведено юридичну консультацію, підготовлено та подано досудову вимогу від 28 серпня 2024 року до ОСОБА_1 ; зібрано додаткові документи для з`ясування обставин справи , в тому числі написання та подання адвокатського запиту від 31 серпня 2024 року до Державної інспекції архітектури та містобудування України; підготовлено та подано позовну заяву від 16 жовтня 2024 року до Ірпінського міського суду Київської області; підготовлено та подано заяву про забезпечення позову від 16 жовтня 2024 року; підготовлено та подано заяву про забезпечення позову від 02 листопада 2024 року; підготовлено та подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 06 листопада 2024 року; участь у судових засіданнях в приміщенні Ірпінського міського суду (5 судових засідань 02 грудня 2024 року, 21 січня 2025 року, 03 березня 2025 року, 15 травня 2025 року) та в приміщенні Київського апеляційного суду (3 судових засідання: 05 березня 2025 року,09 квітня 2025 року,23 квітня 2025 року). Вартість послуг виконавця за цим Актом та відповідно до розрахунку фактичних витрат становить 47 000 грн.

Згідно з квитанцією № 1 від 15 травня 2025 року ОСОБА_3 було сплачено гонорар відповідно до рахунку б/н від 24 травня 2025 року у розмірі 47 000,00 грн.
Суд першої інстанції, врахувавши заяву відповідача про зменшення суми витрат на правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку по наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, однак, помилково вказав у додатковому рішенні, що справа незначної складності, оскільки в розумінні приписів частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа не підпадає під критерій справ незначної складності. 
Разом з тим, судом першої інстанції не було належним чином враховано обсяг та вартість наданої правової допомоги позивачу та не обґрунтовано підстав для неврахування таких витрат позивача на правову допомогу, про які зазначено представником позивача в розрахунку фактичних витрат та акті приймання-передачі наданих послуг: підготовка та подача заяви про забезпечення позову від 02 листопада 2024 року, вартістю 3000 грн; підготовка та подача апеляційної скарги до Київського апеляційного суду на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 06 листопада 2024 року , вартістю 5 000 грн; участь у судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду (3 судових засідання) - 9000 грн.
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, проаналізувавши обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та про зміну додаткового рішення суду першої інстанції шляхом збільшення суми витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню, з 15 000 грн. до 25 000 грн.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_3 на недопустимість зменшення суми витрат на правничу допомогу без клопотання протилежної сторони колегія суддів відхиляє з огляду на те, що відповідач скористався своїм правом та подав заяву про зменшення витрат на правничу допомогу, одержану судом 04 червня 2025 року.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2025 року - без змін, оскільки суд повно та всебічно надав оцінку доводам сторін, доказам та обставинам справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, збільшивши розмір відшкодування витрат на правничу допомогу до 25 000 грн.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Маньковим Миколою Володимировичем , - залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 травня 2025 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , - задовольнити частково.
Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 04 червня 2025 року - змінити, збільшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн. до 25 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 10 березня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.