ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/18075/24
Номер провадження: 22-ц/819/410/26
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого Приходько Л.А.,
суддів: Базіль Л.В.,
Бездрабко В.О.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - Омельченка Євгена Володимировича на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2025 року, ухвалене  під головуванням судді Шестакової Я.В., повний текст рішення складено 04 листопада 2025 року, 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 01 квітня 2021 року відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг А-Банку з метою укладання кредитного договору б/н та відкриття банківського рахунку і на підставі Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг йому надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 44.4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку. 
АТ «Акцент-Банк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, встановленому умовами договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. 
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 01 жовтня 2024 року виникла заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 29 271,75 грн, яка складається з наступного: 16 489,42 грн - заборгованість за кредитом; 12 782,33 грн - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом. Позивач неодноразово вживав заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу смс-повідомлень і дзвінків з вимогою виконати зобов`язання за договором, проте останній продовжував ухилятися від виконання зобов`язань та заборгованість не погашає, що є порушенням прав АТ «Акцент-Банк».
На підставі наведеного АТ «Акцент-Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 01 квітня 2021 року у розмірі 29 271,75 грн, яка складається з: 16 489,42 грн - заборгованість за кредитом; 12 782,33 грн - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом, а також судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.
Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2025 року позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 01 квітня 2021 року б/н, яка виникла станом на 01 жовтня 2024 року в сумі 15 193,36 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» 1 571,53 грн в рахунок сплаченого при зверненні в суд судового збору.
В решті позовних вимог відмовлено.
29 січня 2026 року представник АТ «Акцент-Банк» - Омельченко Є.В., подав на рішення суду апеляційну скаргу, сформувавши її в системі «Електронний суд», в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник АТ «Акцент-Банк» - Омельченко Є.В. послався на наступні обставини.
Щодо відсутності підпису на Тарифах, Умовах і Правилах вказав, що суд не врахував того, що відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. А сам факт користування кредитом свідчить про ознайомлення відповідачем з Умовами і Правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодження з ними, оскільки даний кредитний договір є договором Оферти.
Також апелянт зазначив, що поза увагою суду залишилось те, що позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів (частина друга статті.638, частина друга статті 642 ЦК України – фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією) і вже повинен сплачувати процентну ставку. При цьому скаржник вважає, що посилання на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 в частині відмови у стягненні процентів жодним чином не обґрунтовано, оскільки в справі №342/180/17 розглядався випадок, коли Тарифи Банку не було підписано боржником. В даному ж випадку до матеріалів справи додано не тільки Тарифи із сайту Банку, а й Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", в якому чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка, та інше.
Також апелянт зазначив, що суд не прийняв до уваги того, що Паспорт продукту підписано боржником, а тому слід керуватися висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 02 грудня 2020 року по справі №284/157/20. 
Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду у справі за позовом з ціною менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому, відповідно до частини тринадцятої статті 7 та частини першої статті 369 ЦПК України підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами без проведення судового засідання.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному встановленню в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.
Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача залишок суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 193,36 грн, розрахованої як різниця від суми витрат (27 875,07 грн) та суми зарахувань (12 681,71 грн), суд першої інстанції, пославшись на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку (кредитору) не повернуті, а тому, відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку в будь-який час.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по стягненню заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві позичальника від 01 квітня 2021 року процентна ставка за кредитом не зазначена, а Умови та Правила надання банківських послуг в АТ "Акцент-Банк, що розміщені на сайті, та Тарифи, на які посилається позивач, як на підставу для стягнення процентів, відповідачем не підписані. В матеріалах справи відсутні докази того, що саме долучені до справи Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився з ними, а тому їх не можна вважати складовою кредитного договору. 
Крім того, судом зазначено, що долучений позивачем паспорт споживчого кредиту не може братися до уваги, оскільки він є тільки способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. На думку суду, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. При цьому суд послався на правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зроблений у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 провадження № 61-14545сво20.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 01 квітня 2021 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що він ознайомлений та згодний з умовами вказаного договору.
Того ж дня ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту «Кредитна картка». Паспорт споживчого кредиту підписано простим електронним підписом шляхом підтвердження ОТП 0206 з номера телефону НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки АТ «А-Банк» ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_2 та видано наступні картки: НОМЕР_3 зі строком дії до жовтня 2027 року.
Згідно довідки АТ «А-Банк» ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт за договором б/н від 01 квітня 2021 року за період з 01 квітня 2021 року по 01 жовтня 2024 року, який неодноразово змінювався: 01 квітня 2021 року –0,00 грн., 28 вересня 2021 року –15 000,00 грн, 02 листопада 2021 року – 20 000,00 грн, 01 березня 2022 року – 17 476,00 грн, 28 червня 2023 року – 16 489,42 грн, 29 березня 2024 року – 16 500,00 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 01 квітня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 жовтня 2024 року складає 29 271,75 грн, з яких: 16 489,42 грн - заборгованість за кредитом, 12 782,33 грн - заборгованість за відсотками.
Згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 01 квітня 2021 року по 01 жовтня 2024 року вбачається рух коштів по вказаному рахунку: сума витрат складає 41 437,35 грн, сума зарахувань – 12 681,71 грн, сума комісій – 1 149,98 грн, останній платіж здійснено – 30 червня 2022 року. Із вказаної виписки вбачається, що в розмір заборгованості ОСОБА_1 враховувались списання відсотків, комісії за користування кредитними коштами, комісії за обслуговування.
Зазначена виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, які створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи.
Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 01 квітня 2021 року та виписки по рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 01 квітня 2021 року по 01 жовтня 2024 року, не враховуючи врахування позивачем сум списаних відсотків за користування кредитом, вбачається, що сума витрат відповідача складає – 27 875,07 грн, сума зарахувань – 12 681,71 грн.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У анкеті-заяві позичальника від 01 квітня 2021 року відсоткова ставка за кредитом не зазначена. У цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ "Акцент-Банк", як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ "Акцент-Банк", що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. 
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "Акцент-Банк", а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.
Апеляційний суд вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в АТ "Акцент-Банк", що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
На підставі наведеного, суд першої інстанції вірно виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ "Акцент-Банк". 
Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем Витяг з Тарифів, Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовими укладеного кредитного договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, у постановах Верховного Суду від 16 липня 2024 року в справі № 686/9664/21, від 13 січня 2025 року в справі № 336/6542/21, від 14 квітня 2025 року в справі № 202/8160/22.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року в справі № 393/126/20 вказано, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем із надання споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є Паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з Паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту містить зауваження про те, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та має передувати укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. 
Таким чином, анкета-заява, підписана ОСОБА_1 не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами та посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору, а саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг не може вважатися частиною кредитного договору.
Матеріали справи не містять відомостей про те, які саме із зазначених у Паспорті умов були прийняті позичальником, дана інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Таким чином, у даній справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого про відсутність правових підстав для стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за відсотками (нарахованими та простроченими).
Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у визначеному судом розмірі. Такого висновку суд дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам. 
Згідно правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 464/4985/15-ц, "твердження заявника про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості станом на 07 квітня 2015 року, який містить детальний розпис нарахованої заборгованості, як поточної так і простроченої, відповідно до графіку погашення кредиту, з вказівкою на щомісячні платежі, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати здійснення платежів позичальником. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 не надала".
У постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 266/4900/21 Верховний Суд зазначив, що "по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей 76, 95 ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, тоді як саме виписки за рахунками позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, тобто слугувати підтвердженням правильності проведених стороною в такому розрахунку арифметичних дій".
На обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, яка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості містить детальний розпис нарахованої заборгованості, відповідно до графіку погашення кредиту, з вказівкою на щомісячні платежі, дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом та дати здійснення платежів позичальником.
На спростування вказаної заборгованості відповідачем свого контррозрахунку не надано. 
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача залишок суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 193,36 грн, розрахованої як різниця від суми витрат (27 875,07 грн) та суми зарахувань (12 681,71 грн), обґрунтовано виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку (кредитору) не повернуті, а тому відповідно до частини другої статті 530 ЦК України кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку в будь-який час.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги до уваги не приймаються, як такі, що не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та не спростовують висновків суду.
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на те, що відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. При цьому апеляційний суд враховує те, що, як вже було зазначено, вказані Умови та Правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви.
Також підлягають залишенню поза увагою із вищезазначених підстав й посилання скаржника на неврахування судом того, що позичальник повинен сплачувати процентну ставку, адже він отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів. 
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що посилання суду на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 в частині відмови у стягненні процентів жодним чином не обґрунтовано, колегія суддів вавжає безпідставними з огляду на встановлені судом обставини справи.
При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що висновки суду першої інстанції щодо Паспорту споживчого кредиту відповідають правовим висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, провадження № 61-14545сво20, і тому посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі №284/157/20 є безпідставними, оскільки зазначена постанови була прийнята касаційним судом до прийняття вищезазначеного правового висновку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду.
За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2025 року постановлено з додержанням вимог закону, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надана правильна оцінка наявним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Розподіл судових витрат в порядку частини тринадцятої статті 141 ЦПК України не здійснюється у зв`язку із залишенням апеляційної скарги Акціонерного товариства «Акцент-Банк» без задоволення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - Омельченка Євгена Володимировича залишити без задоволення.
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.А.Приходько 

Судді: Л.В.Базіль

В.О.Бездрабко