КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 756/9178/24 Головуючий у суді І інстанції Пукало А.В.
Провадження № 22-ц/824/4904/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 листопада 2025 року у справі за скаргою Київського міського центру зайнятості на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць Інни Миколаївни, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року Київський міський центр зайнятостізвернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця ВПВП УЗПВР у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) Коломієць І. М. щодо винесення постанови від 13 серпня 2025 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
На обґрунтування скарги зазначив, що вказана постанова державного виконавця Коломієць І. М.є неправомірною та підлягає скасуванню, оскільки боржник ще 23 квітня 2025 року на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року в частині допущеного негайного виконання видав наказ № 118-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості, а також 24 квітня 2025 року нарахував 16 558,66 грн і виплатив стягувачці з врахуванням утриманого податку і військового збору 12 750,17 грн, про що 26 червня 2025 року було повідомлено державного виконавця у заяві про закінчення виконавчого провадження з наданням відповідних доказів.
З наведених підстав заявник просив суд визнати незаконними дії головного державного виконавця Коломієць І.М. при винесенні постанови від 13 серпня 2025 року про накладення штрафу та скасувати зазначену постанову.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 листопада 2025 рокувизнано поважними причини пропуску Київським міським центром зайнятості строку для подання скарги та поновлено цей строк.
Скаргу Київського міського центру зайнятостізадоволено.
Визнано неправомірною та скасовано постанову про накладення штрафу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, винесену 13 серпня 2025 року головним державним виконавцем ВПВП УЗПВР у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) Коломієць І. М.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що постанова про накладення штрафу не містить мотивів неврахування заяви боржника про виконання рішення суду та долучені до неї докази, тому відсутні підстави вважати таку постанову обґрунтованою та такою, що відповідає засадам виконавчого провадження. При цьому, станом на момент винесення оскаржуваної постанови, як зазначено в ухвалі суду від 11 серпня 2025 року про прийняття звіту боржника про виконання судового рішення, суд констатував виконання рішення суду від 22 квітня 2025 року в повному обсязі. 
Суд також зазначив, що заявник навів обґрунтовані доводи щодо поважності причин пропуску строку на оскарження постанови державного виконавця (використання інших судових процедур захисту своїх прав, зокрема, звернення до адміністративного суду з позовною заявою), а відтак наявні підстави для поновлення строку для звернення зі скаргою.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуальногой неправильного застосування норм матеріального права, та повернути скаргу на дії державного виконавцязаявнику без розгляду.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, вказала на те, що суд першої інстанції безпідставно поновив заявнику строк для подання скарги, так як свідоме подання ним позову до Київського окружного адміністративного суду не може бути визнано поважною причиною пропуску зазначеного процесуального строку. Використання інших судових процедур захисту своїх прав не свідчить про поважність причин пропуску строку, оскільки не є обставиною, яка унеможливлює або ускладнює звернення до суду та не є об`єктивно непереборною.
Стягувачка зазначає, що відповідно до наказу від 23 квітня 2025 року № 118-к Київський міський центр зайнятості поновив її на роботі формально з порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки її було прийнято на ліквідовану посаду - консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості, якої не існує в діючому штатному розписі. Крім того, у вказаному наказі роботодавця відсутній пункт про скасування наказу від 02 липня 2024 року № 227-к про її звільнення за скороченням штату працівників, а також відсутня дата, з якої боржник поновив її на роботі. На думку ОСОБА_1 , здійснене боржником поновлення на посаді не забезпечує відновлення її порушених прав та не відповідає законодавчо встановленим гарантіям.
У відзиві на апеляційну скаргу Київський міський центр зайнятості просить в задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що доводи стягувачки є безпідставними та необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції постановив законну й обґрунтовану ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник Київського міського центру зайнятості - Калюжний В. В. в судовому засіданні заперечував проти аргументів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Головний державний виконавець Коломієць І. М. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.
Колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року у справі № 756/9178/24 позов ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості.
Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь  ОСОБА_1 159 425,19 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу включно з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів та 10 000,00 грн компенсації моральної шкоди та 108,36 грн судового збору.
В решті вимог позову відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення  ОСОБА_1 на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості, а також стягнення на її користь з Київського міського центру зайнятості заробітної плати у межах суми платежу за один місяць в розмірі 16 558,66 грн з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
На підставі допущеного негайного виконання рішення 23 квітня 2025 року ОСОБА_1 було видано два виконавчих листа.
23 квітня 2025 року Київським міським центром зайнятості видано наказ № 118-к, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді консультанта роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості.
Зазначеним наказом ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад у розмірі 5 800,00 грн, надбавки за інтенсивність праці та за вислугу років, визначено робоче місце.
24 квітня 2025 року ОСОБА_1 було нараховано 16 558,66 грн та виплачено 12 750,17 грн (утримано податок з доходів фізичних осіб у розмірі 2 980,56 грн та військовий збір у розмірі 827,93 грн), що підтверджується платіжними інструкціями № 2571, № 2566, № 2568 та № 2569 від 24 квітня 2025 року.
Постановою головного державного виконавця ВПВП УЗПВР у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) Коломієць І. М. від 13 травня 2025 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 за заявою стягувачки від 26 квітня 2025 року.
Наказом Київського міського центру зайнятості № 451 від 14 травня 2025 року «Про встановлення посадового окладу ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , консультанту роботодавця відділу взаємодії з роботодавцями Оболонського управління Київського міського центру зайнятості, встановлено посадовий оклад у розмірі 12 500,00 грн.
Згідно з табелями обліку використаного часу стягувачка відпрацювала: у квітні 2025 року - 6 робочих днів, у травні - 20, а в червні - 7.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і в частині розподілу судових витрат в дохід держави змінено.
Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 158 655,02 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Стягнуто з Київського міського центру зайнятості в дохід держави судовий збір у розмірі 4 196,63 грн.
В іншій частині рішення залишено без змін.
При цьому ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року за заявою  ОСОБА_1 було зобов`язано Київський міський центр зайнятості протягом 30 календарних днів з дня отримання ухвали подати до суду звіт про виконання судового рішення у цивільній справі № 756/9178/24 в частині поновлення на роботі, що підлягає негайному виконанню.
24 червня 2025 року Київським міським центром зайнятості скеровано до ВПВП УЗПВР у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням негайної частини рішення суду. До заяви додано копію наказу № 118-к від 23 квітня 2025 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді та платіжні інструкції щодо перерахування їй заробітної плати. Заява зареєстрована в Автоматизованій системі виконавчого провадження 26 червня 2025 року.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2025 року прийнято звіт Київського міського центру зайнятості з тих підстав, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на займаній посаді та виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 16 558,66 грн з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів виконано у повному обсязі.
13 серпня 2025 року головним державним виконавцем Коломієць І.М. винесено постанову про накладення штрафу на Київський міський центр зайнятості у розмірі 5 100,00 грн. У тексті цієї постанови зазначено, що станом на 13 серпня 2025 року інформація про повне, фактичне виконання вказаного рішення суду до відділу не надходила.
За правилом частин першої та четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 18 ЦПК України.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 63 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, про стягнення витрат виконавчого провадження та про накладення штрафу є виконавчими документами. 
Як роз`яснено в пункті 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Прийнята державним виконавцем постанова про накладення штрафу на боржника, не виконана самостійно, є підставою для її примусового виконання. Постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, заявником оскаржується постанова головного державного виконавця ВПВП УЗПВР у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) Коломієць І. М. від 13 серпня 2025 року про накладення на боржника Київський міський центр зайнятості штрафу у розмірі 5 100,00 грн за невиконання рішення суду у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, вислів «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
За нормами частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням наведеного, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Такий правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17 (провадження № 12-246гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13 (провадження № 12-277гс18), від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16 (провадження № 12-273гс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18 (провадження № 12-74гс19), від 15 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001073 (провадження № 11-709апп19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), та постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 11 грудня 2019 року у справі № 443/1965/18 (провадження № 14-623цс19)та від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, скарги на постанови державних виконавців про накладення штрафу не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинні розглядатися адміністративним судом.
Отже, суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду скаргу Київського міського центру зайнятості на дії (рішення) державного виконавця і задовольнив її по суті заявлених вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 287 КАС України та частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» даний спір повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому ухвала суду про задоволення скарги підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки заявлені вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
Разом з тим, відповідно до положень частини першої статті 256 ЦПК України колегія суддів роз`яснює заявнику, що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 07 листопада 2025 року скасувати.
Провадження у справі за скаргою Київського міського центру зайнятості на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць Інни Миколаївни щодо винесення постанови про накладення штрафузакрити.
Роз`яснити Київському міському центру зайнятостіправо на звернення із позовною заявою до адміністративного суду, якщо він вважає, що діями або рішеннями державного виконавця порушено його права чи інтереси.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній