справа № 756/9869/25
провадження № 22-ц/824/2478/2026
головуючий у суді І інстанції Примак-Березовська О.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу - судового наказу від 14 липня 2025 року таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.
В обгрунтування заяви зазначав, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із заявником, що підтверджується ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2025 року про відкриття провадження за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відібрання дитини. Наразі саме ОСОБА_1 утримує дитину та несе всі витрати, пов`язані з таким утриманням, тому саме йому належить право вимагати сплати аліментів та, відповідно, у нього відсутній обов`язок сплачувати аліменти на користь ОСОБА_3 .
Враховуючи те, що спір щодо проживання і виховання дитини не вирішений, заявник вимушений звернутися до суду із заявою про визнання судового наказу від 14 липня 2025 року таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу - судового наказу від 14 липня 2025 року таким, що не підлягає виконанню.
Не погоджуючись із указаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що постановляючи судовий наказ Оболонського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року у справі № 756/9869/25 суд не перевірив інформації щодо місця проживання дитини, на яку стягуються аліменти та не навів мотивів, з яких були встановлені інші факти у зв`язку з чим судовий наказ від 14 липня 2025 року № 756/9869/25 прийнятий з порушенням норм діючого законодавства.
Також, не наведені мотиви, яким чином можливе стягнення аліментів на користь  ОСОБА_4 з 2022 року, якщо неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із татом - ОСОБА_1 (підтверджується ухвалою про відкриття провадження Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2025 року у справі № 756/9387/25 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відібрання дитини в порядку ст.162 СК України від 23 червня 2025 року);постанову Київським апеляційним судом у справі № 760/5353/24 винесено 11 червня 2025 року, а повний текст 12 червня 2025 року (подано касаційну скаргу).
Вважає, що між сторонами у справі наявний спір щодо утримання неповнолітнього сина та його проживання, а тому спір про стягнення аліментів слід вирішувати в порядку позовного провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 просили скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 7 лютого 2022 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3,4).
14 липня 2025 року Оболонським районним судом міста Києві видано судовий наказ на підставі заяви ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, починаючи з 01 грудня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.23).
Під час видачі судового наказу судом надано оцінку рішенню Солом`янського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року та судовому рішенню Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю (а.с.5-8, 9-16).
Встановлено, що під час видачі судового наказу суд виходив з підстав, визначених статтею 160 ЦПК України і підстав для відмови у видачі судового наказу не встановлено.
Водночас, на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити спілкування малолітнього сина за місцем проживання його матері у визначений час (а.с.34-35).
Станом на день подання заяви виконавче провадження № НОМЕР_2 не закінчене, що підтверджується витягом з Автоматизованої системи виконавчих проваджень (а.с.36).
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 1 липня 2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та відкрито провадження у справі (а.с.40).
Отже, станом на час розгляду заяви, суд вбачав наявність спору сторін щодо виховання дитини.
При цьому, судом було встановлено, що рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю є чинним.
Відмовляючи у задоволенні заявипро визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що обраний спосіб захисту заявника не відповідає легітимній меті, яка покладена в основу розділу VI ЦПК України щодо процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах.
Зокрема суд вказав, що надане судове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року про порядок спілкування малолітнього сина з матір`ю не невілює підстав, які суд поклав в основу судового наказу від 14 липня 2025 року про стягнення аліментів на його утримання. Зазначене рішення та ухвала Оболонського районного суду міста Києві від 1 липня 2025 року свідчать про наявність спору сторін щодо виховання дитини, а не її утримання.Тобто підстав вважати, що судовий наказ від 14 липня 2025 року видано помилково судом не було встановлено.
Суд також вказав, що за вказаних у заяві обставин, заявник не позбавлений можливості звернутись з позовом про припинення стягнення аліментів в порядку позовного провадження.
Колегія суддів погоджується в цілому з висновком суду про наявність підстав для видачі судового наказу про стягнення аліментів на час звернення із відповідною заявою, що прямо передбачено Сімейним кодексом України та ЦПК України. Проте вважає, що є обґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо помилкового визначення у судовому наказі початку нарахування присуджених до стягнення аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 160 ЦПК України, із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу, зокрема, про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 травня 2019 року в справі № 760/6860/17-ц (провадження № 61-31915св18) наказне провадження за своєю сутністю призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Наказне провадження, як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника.
Відповідно до статті 173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.
Згідно з частинами 1, 2 статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У цьому випадку, саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
За змістом статті 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Згідно із ч.3 ст.184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. 
Відповідно до ч. 2 наведеної статті аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Як вбачається із заяви  ОСОБА_3 про видачу судового наказу та із самого судового наказу, судом було стягнуто аліменти з ОСОБА_1 починаючи з 1 грудня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. В той же час, матеріалами справи встановлено, що із заявою про видачу судового наказу заявниця звернулась 4 липня 2025 року.
Заявниця посилалась на ч. 2 ст. 191 СК України та вказувала, що вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, однак останній ухилявся від їх сплати.
ОСОБА_1 не погоджуючись із судовим наказом посилається на те, що спір щодо проживання і виховання дитини не вирішений, а також на те, що у встановленому законодавством порядку він не отримував від заявниці будь-яких звернень щодо сплати аліментів.
Так, на переконання колегії суддів, оскільки отримувач аліментів у цьому (наказному) провадженні є заявником, а не позивачем, (який є учасником справи саме у позовному провадженні), колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що положення ч. 2 ст. 191 СК України регулюють порядок вирішення питання стягнення аліментів за попередній період лише у позовному провадженні. Стосовно повноважень суду вирішувати питання про стягнення аліментів у наказному провадженні за попередній період ні нормами матеріального права (СК України), ні нормами процесуального права (ЦПК України) не передбачено.
Крім того, вирішуючи про стягнення аліментів за попередній період, суд першої інстанції взагалі не навів мотивів, за яких він дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення аліментів за попередній період, зокрема самого факту ухилення платника аліментів від сплати аліментів.
Не спростованими є доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_1 не отримував вимог позивачки про стягнення аліментів у грудні 2022 року та те, що фактично дитина проживала з батьком та перебувала на його утриманні в період з1 грудня 2022 року по час звернення до суду за судовим наказом.
Апеляційним судом з метою встановлення таких обставин, ухвалою від 11 листопада 2025 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів та витребувано в ТОВ «ЛАЙФСЕЛЛ» відомості (інформацію) про надходження (надіслання) від оператора поштового зв`язку «Укрпошта» ОСОБА_3 SMS повідомлення на номер телефону НОМЕР_1 про вручення адресату ОСОБА_1 поштового відправлення № 0305718988107 (орієнтовний період з 1 грудня 2022 року по 1 березня 2023 року).
26 листопада 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь від ТОВ «ЛАЙФСЕЛЛ», в якій вказано, що тексти SMS-повідомлень у ТОВ «ЛАЙФСЕЛЛ» не зберігаються і видаляються з системи автоматично відразу після доставки. Під «доставленням вхідних SMS-повідомлень» розуміється завантаження певних даних в електронному вигляді (зокрема, власне тексту SMS-повідомлення) на кінцеве (термінальне) обладнання (як апаратно-програмний засіб) з певним абонентським номером. Вказана обставина унеможливлює підтвердити або спростувати факт доставки в період з 1 грудня 2022 року по 1 березня 2023 року (включно) SMS-повідомлення на номер НОМЕР_1 , яке містить текст про вручення поштового відправлення з номером 0305718988107.
Таким чином, на переконання колегії суддів, є обґрунтованими апелянтом та не спростованими заявником доводи апеляційної скарги про те, що судовий наказ не підлягає виконанню в частині періоду початку стягнення аліментів з 1 грудня 2022 року.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що датою початку стягнення аліментів слід зазначити 4 липня 2025 року, а саме день подання заяви про видачу судового наказу у відповідності до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України. Доказів щодо іншої дати звернення заявника про видачу судового наказу із матеріалів справи не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема в частині наявності підстав для визнання спірного виконавчого документу у формі судового наказу про стягнення аліментів в цілому таким, що не підлягає виконанню з підстав наявності спору, є безпідставними. 
Згідно із ч. 8 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу. 
Наявність між учасниками наказного провадження спору щодо утримання неповнолітнього сина та його проживання не усуває обов`язку, визначеного у СК України, щодо утримання дитини, відтак не зумовлює обов`язку щодо вирішення питання про стягнення аліментів виключно в порядку позовного провадження. 
Відтак, вирішення питання стягнення аліментів у наказному провадженні, а не в позовному, не є самостійною і безумовною підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у відповідності до вимог статті 432 ЦПК України.
Відповідно до статті 173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.
За встановлених обставин судовий наказ Оболонського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року слід визнати таким, що не підлягає виконанню в частині періоду початку стягнення аліментів з 1 грудня 2022 року, встановивши дату початку стягнення 4 липня 2025 року. В решті, зокрема в частині стягнення аліментів у встановленому у судовому наказі розмірі, підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, немає.
Керуючись ст.ст. 173, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати судовий наказ Оболонського районного суду міста Києва від 14 липня 2025 року таким, що не підлягає виконанню в частині початку стягнення аліментів з 1 грудня 2022 року, встановивши дату початку стягнення 4 липня 2025 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 3 березня 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба