Справа № 344/18168/25 
Провадження № 22-ц/4808/438/26
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Барков 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Баркова В. М.
суддів: Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2026 року, в складі судді Бородовського С. О., ухвалене в місті Івано-Франківськ Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача  ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем по справі проживала з 2012 року до вересня 2025 року. Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 , яка на момент подання позову проживає з позивачкою. Зазначає, що самостійно утримує дитину, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати її, а також виконувати всі інші обов`язки покладені на неї законом та які є необхідними для належного утримання дитини.
Згідно з проведеним позивачкою розрахунком сума необхідних витрат на повноцінне харчування дитини в місяць становить 6 702,63 грн, а витрати на придбання одягу, засобів особистої гігієни становлять 12 440 грн. Крім того, позивачка орендує житло в м. Івано-Франківськ, розмір орендної плати якої складає 200 Євро в місяць.
Натомість батько дитини ОСОБА_2 жодним чином не виконує своїх зобов`язань щодо утримання дитини та не надає їй матеріальної підтримки, у зв`язку з чим позивачка звернулася в суд з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 13 000 грн, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту подання позову до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2026 рокупозов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_4  ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 3 500 грн, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; починаючи з 13 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення одного щомісячного платежу аліментів. В іншій частині позову відмовити.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд частково задовольняючи позов не взяв до уваги те, що позивачка працює вихователем та отримує мінімальну заробітні плату, що не може забезпечити дитині нормальних умов для розвитку, допомогу на дитину не отримує.
Крім того, зазначає що з віком потреби дитини зростають, що в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема з боку матері, з якою проживає дитина на її утримання, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку дитини, що є загальновідомим та не потребують доказуванню.
Щодо утримання відповідачем непрацездатних батьків, то зазначає, що останнім не надано жодного доказу, що батьки ОСОБА_2 знаходяться на його матеріальному утриманні, як і не надано доказів про розмір їх пенсії, яку вони отримують від держави, як особи похилого віку.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частково задовольняючи позов, суд врахував матеріальне становище сторін, часткове визнання відповідачем позову, врахував факт наявності у відповідача на утриманні доньки, а тому вважав можливим стягнути на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі по 3 500 грн щомісячно до досягнення нею повноліття.
З такими висновками суду не можна не погодитися.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12 вересня 2014 року Серія НОМЕР_1 (а.с. 8).
Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04 січня 2023 року № 2615-5002481942, № 2615-5002481902 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).
Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 27 листопада 2023 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 остання орендує однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 11-12).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років - 2563 гривні; від 6 до 18 років - 3196 гривень.
При цьому та обставина, що сімейним законодавством визначений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не є безумовною підставою для стягнення саме такого розміру аліментів, оскільки при вирішенні цього спору слід насамперед враховувати інтереси дитини та її право на достатній рівень матеріального забезпечення.
У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/561/16-ц сформульовано висновок, який надалі неодноразово повторювався Судом (наприклад, постанова від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18), про те, що за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частина перша, друга статті 184 СК України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Встановивши, що на день подання позову дитина сторін проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки в силу положень частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України кошти на утримання дитини присуджуються тому з батьків, з ким проживає дитина.
Жодної інформації щодо доходів на час розгляду справи у суді першої чи апеляційної інстанцій, з яких можна було б зробити висновок про матеріальний стан відповідача, не надано, а також даних, що він має можливості оплачувати аліменти у розмірі по 13 000 грн на дитину щомісячно.
Твердження ОСОБА_1 про можливість відповідача сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі оцінюються судом критично, оскільки нічим не підтверджені, ґрунтуються на власній позиції апелянта, не відповідають встановленим судом обставинам справи, будь-яких належних доказів на підтвердження вищого рівня доходу відповідача матеріали справи не містять.
Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру доходів відповідача, наявності або відсутності у нього прав на рухоме та нерухоме майно, з яких можна було б встановити, що він має можливості сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному позивачкою розмірі.
Довід про те, що відповідачем не надано доказу, на підтвердження того, що батьки останнього знаходяться на його матеріальному утриманні, є слушним, однак таке посилання не є безумовною підставою для стягнення аліментів у визначеному ОСОБА_1 розмірі.
Відповідно до вимог частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Так, долучені  ОСОБА_1  до апеляційної скарги скріншоти про відвідування дитиною стоматолога, офтальмолога, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат необхідних та/або понесених нею на оздоровлення, лікування дитини та на розвиток її здібностей.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент ухвалення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2026 року відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта