ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

19 березня 2026 року	Справа №160/35160/25 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Міністерство оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Міністерство оборони України, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; Паспорт НОМЕР_3 , орган що видав 1212, дата видачі 22.06.2018 року,- Військовий квиток НОМЕР_4 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 04.05.2023 року; Посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_5 від 01.05.2024 року, видане управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_6 ; Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) грошового забезпечення в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; Паспорт НОМЕР_3 , орган що видав 1212, дата видачі 22.06.2018 року; Військовий квиток НОМЕР_4 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 04.05.2023 року; Посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_5 від 01.05.2024 року, видане управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_6 ; Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) грошове забезпечення в тому числі додаткову винагороду за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року в порядку та розмірах встановлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 та постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; Паспорт НОМЕР_3 , орган що видав 1212, дата видачі 22.06.2018 року; Військовий квиток НОМЕР_4 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 04.05.2023 року, Посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_5 від 01.05.2024 року; Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) грошові кошти в якості відшкодування моральної(нематеріальної) шкоди у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень, спричиненої протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення, ігноруванні поданих рапортів, створенні стану правової невизначеності та заподіянні Позивачу істотних психоемоційних страждань.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.07.2025 року на підставі наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 14.07.2025 року№ 1269-РС його було звільнено з військової частини НОМЕР_8 з займаної посади розвідника - оператора розвідувального відділення розвідувального взводу механізованого батальйону і призначено до військової частини НОМЕР_1 . 10.08.2025 року позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2025 №233 та призначено на посаду навідника відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , шпк «матрос», ВОС - 101281М. У кінці серпня 2025 року з`ясувалося, що позивачу не можуть надати можливість вийти на позицію у зв`язку відсутністю посади. Про відсутність посади, скорочення штатів чи скорочення займаної посади позивача ніяким чином повідомлено не було, пропозицій щодо займання інших посад не надходило. За серпень, жовтень та листопад 2025 року позивач не отримав жодного грошового забезпечення. Лише у грудні 2025року відповідач зарахував на рахунок позивача 10 924,45 грн. грошового забезпечення весь період, що охоплює серпень, вересень, жовтень, листопад, що, на думку позивача, порушує його права. Позивач неодноразово звертався до відповідача та супутніх державних військових установ з метою вирішення цих питань та лише з 01.11.2025 року його було призначено на посаду водія 3 відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , а 13.11.2025 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуттям до нового місця служби, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2025 року № 329. Відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з тим, що рядовий ОСОБА_1 у період з 10.08.2025 року по 31.10.2025 року був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , однак не перебував на будь- якій посаді у військові частині або у розпорядженні командира військової частини, правові підстави для нарахування військовою частиною НОМЕР_1 грошового забезпечення останньому за вказаний вище період відсутні. З даною позицією позивач не згоден і вважає, що він перебував відповідно до наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 14.07.2025 року № 1269-РС, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2025 №233 на посаді навідника відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , шпк «матрос», ВОС - 101281М. Про відсутність посади або зміну штату його не було повідомлено, що в свою чергу посягає на право військового нести службу з можливістю виходити на бойові позиції, виконувати бойові накази, допомагати в повній мірі усіма своїми силами, вміннями та навичками побратимам при виконанні бойових завдань, тим самим забезпечуючи обороноздатність підрозділу та закріпленої ділянки фронту в межах визначених завдань. Разом з тим, вказане також порушує право позивача на отримання гарантованого як основного так і додаткового виду грошового забезпечення закріпленого ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На підставі викладеного, позивач вважає, що відмова відповідача та фактичне не нарахування та не здійснення жодних виплат грошового забезпечення йому за серпень, вересень, жовтень 2025 року є грубим порушенням прав військовослужбовця на грошове забезпечення гарантоване державою. Зауважив, що за останніми місцями служби перед призначенням до відповідача він в середньому отримував грошове забезпечення в розмірі 98 452,54 грн. на місяць, що підлягає врахуванню з метою нарахування та виплатити позивачу грошового забезпечення, в тому числі додаткову винагороду, за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року. Щодо підтвердження перебування в зоні бойових дій та несення військової служби зауважив, що його побратимами було засвідчено факт спільного перебування та несення служби в зоні бойових дій з особовим складом підрозділу у населеному пункті АДРЕСА_3 в період з 10.08.2025 по 11.11.2025 року. Також позивач зазначив, що визначена ним сума моральної шкоди у розмірі 200 000, 00 грн., є співмірною та обґрунтованою, оскільки порушення відповідача завдало позивачу не лише особистих страждань, а й серйозно погіршило становище його сім`ї, включно з літнім батьком- інвалідом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство оборони України (далі – третя особа, Міноборони). Відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Від Міністерства оборони України надійшли пояснення, в яких третя особа наводить нормативне обґрунтування власної позиції, просить їх врахувати та при розгляді справи прийняти законне та обґрунтоване рішення.
31.12.2025 року до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується з позицією позивача та просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 14.07.2025 № 1269РС позивача дійсно було призначено на посаду навідника відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , шпк «матрос», ВОС-Ю1281М, який без узгодження з військовою частиною НОМЕР_1 був відправлений з військової частини НОМЕР_8 , та з 10.08.2025 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та речове забезпечення. Відсутність такого узгодження вищого командування з відповідачем та одночасна зміна штату з 01.08.2025 потягнула за собою відсутність на момент прибуття позивача посади навідника відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , ВОС-Ю1281М. У зв`язку з цим, з моменту прибуття 10.08.2025 до військової частини НОМЕР_1 рядового ОСОБА_1 неможливо було призначити на вищевказану посаду за відсутності вини відповідача. При цьому, інші вакантні посади, підходящі для його призначення, також на той час були відсутні. Позивачу було роз`яснено, що тимчасове перебування без посади не звільняє від виконання обов`язків військової служби, визначених Статутами Збройних Сил України. Після вивільнення відповідної посади, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2025 № 316, рядовий ОСОБА_1 вважається таким, що з 01 листопада 2025 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. На підставі вказаного наказу командира військової частини НОМЕР_1 позивачу було також роз`яснено, що грошове забезпечення нараховувалось згідно займаної посади та підлягало виплаті з 01.11.2025 року. Зауважив, що оскільки з моменту зарахування до списків Військової частини НОМЕР_1 позивач не надав вчасно реквізити свого банківського рахунку, необхідні для перерахування належного грошового забезпечення, що стало причиною затримки в отриманні ним грошового забезпечення, яке було перераховано на отримані банківські реквізити лише у грудні 2025 року. Тоді як, наведений позивачем порівняльний аналіз отриманого ним грошового забезпечення за попереднім місцем служби та у ВЧ НОМЕР_1 , на думку відповідача, є недоречним і не передбачає в собі наявність вини відповідача з кадрової ситуації, яка склалась за відсутності вини відповідача. Наголошував на тому, що враховуючи проблемні кадрові питання призначення на посади позивача останній до участі в бойових діях відповідачем не залучався, тоді як виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин. Окрім того, заявлена позивачем моральна (немайнова) шкода не обґрунтована жодними належними доказами.
15.01.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він просив позовні вимоги задовольнити повністю. Додаткові пояснення обґрунтовані тим, що відповідач у відзиві фактично не заперечує ключових обставин, які мають визначальне значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо перебування позивача з 10.08.2025 року по 31.10.2025 року у ВЧ НОМЕР_1 та розпорядженні командування, що свідчить про набуття позивачем статусу військовослужбовця саме цієї військової частини, отже факт проходження військової служби у спірний період є встановленим та не потребує доказування. Позивач вважає хибним ототожнення відповідачем факту не призначення на штатну посаду з відсутністю у нього права на грошове забезпечення, оскільки не нарахування та невиплата грошового забезпечення за спірний період свідчить про грубе ігнорування імперативних норм наказу МОУ №260 та фактичну спробу перекласти негативні наслідки власної бездіяльності й управлінських прорахунків на військовослужбовця, що є юридично неприпустимим у публічно-службових правовідносинах. Щодо постанови КМУ №168 та права на додаткову винагороду, позивач зазначив, що невидача, несвоєчасна видача або неналежне оформлення наказів є виключно наслідком організації служби та сферою відповідальності командування, які не можуть обмежувати чи нівелювати права військовослужбовця, гарантовані державою, зокрема право на додаткову винагороду. Щодо моральної шкоди, позивач зазначив, що у справах адміністративної юрисдикції тягар доведення правомірності рішень, дій чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень. За відсутності належних, допустимих та переконливих доказів, які ю спростовували наведені позивачем обставини, заперечення відповідача щодо відсутності моральної шкоди мають виключно декларативний характер. Отже, за відсутності будь-яких належних доказів правомірності своєї поведінки, відповідач не спростував факту завдання позивачу моральної шкоди, а тому вимога про її компенсацію є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з урахуванням національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
21.01.2026 року через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначає про невідповідність тверджень позивача реальним обставинам справи та не спростування наведених відповідачем заперечень, а тому просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що несвоєчасна виплата грошового забезпечення позивача пов`язана з невчасним наданням особисто позивачем реквізитів банківського карткового рахунку, необхідного для перерахунку належного йому грошового забезпечення. Відповідач наголошує на тому, що позивачем не спростовані неведені доводи, а правова позиція зводиться до намагання виправдати власну необачність та недисциплінованість. Окрім того, затримки в оформленні позивача на посаду дійсно мали місце, але такі затримки не викликані винними діями чи бездіяльністю військової частини, про що було зазначено у відзиві на позовну заяву. Окремо відповідач підкреслив те, що враховуючи кадрові питання призначення позивача на посади, до участі в бойових діях він не залучався. Окрім того, з огляду на зміст ст.23 ЦКУ, позивач жодним чином не обґрунтовує своїх моральних страждань від невчасного отримання грошового забезпечення, невчасність отримання якого має тісний причинно-наслідковий зв`язку з бездіяльністю самого позивача. Отже, за відсутності вини відповідача підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
30.01.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він просив позовні вимоги задовольнити повністю. Додаткові пояснення обґрунтовані тим, що заперечення, як і відзив відповідача, не відповідають вимогам закону, не спростовує заявлені позивачем позовні вимоги та не можуть бути покладені судом в основу ухвалення законного ї обґрунтованого рішення, у зв`язку з чим підлягає критичній оцінці та відхиленню судом в повному обсязі. Зауважив, що суть спірних правовідносин полягає не у часі надання позивачем реквізитів банківської карти, а у відсутності законних підстав для не нарахування грошового забезпечення, як такого, за вказані в позові періоди. Натомість правове регулювання прямо передбачає обов`язок здійснювати виплату грошового забезпечення або за займаною посадою, або, у разі організаційних та кадрових змін, за попередньою посадою та попереднім місцем служби до моменту належного оформлення відповідних рішень. Окрім того наголошував на тому, відповідач не спростував доводів позивача про те, що ОСОБА_1 був фактично знятий з посади, на яку був призначений наказом вищого командування та не пояснив, з яких підстав за спірний період позивачу не було нараховано та виплачено грошове забезпечення. Також відповідач не надав жодних доказів того, що грошове забезпечення за спірний період нараховано у повному обсязі, відображене в бухгалтерському обліку або обліковане як заборгованість перед позивачем. Сукупність наведених обставин свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для не нарахування та невиплати грошового забезпечення позивачу за періоди та у розмірах, визначених у позові.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2026 року у відповідача витребувало додаткові докази у справі та зупинено провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
До суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про виконання ухвали суду та витребувані судом докази. У заяві також зазначено, що ВЧ НОМЕР_1 в межах компетенції вживала всіх можливих від себе зусиль і заходів для вирішення кадрової ситуації, яка склалась не з його вини, а тому відповідач просив це врахувати при ухваленні судового рішення у даній справі. Відповідач визнає, що дійсно мали місце проблемні кадрові формальності, але такі формальності не викликані винними діями чи бездіяльністю ВЧ НОМЕР_1 , яка у взаємодії з вищим командуванням спрямувала всі зусилля для вирішення цих проблемних кадрових питань. Також відповідач підкреслив, що враховуючи вищенаведені обставини щодо тимчасових формальних перешкод у призначенні позивача на посади, останній до участі в бойових діях відповідачем не залучався. За відсутності вини відповідача, підстави для виплат, які просить здійснити позивач, а також для відшкодування моральної (немайнової) шкоди відсутні. 
16.03.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про виконання ухвали суду, в якій зазначено, що додатково до наданих раніше документів, на виконання ухвали суду від 13.02.2026 про витребування доказів, відповідач надає копію листа військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2025 вих. №9796 на електронну адресу позивача ОСОБА_1 , з якого вбачається, що Військова частина НОМЕР_1 письмово зверталась до позивача з питанням про необхідність надання банківських реквізитів для здійснення виплати йому грошового забезпечення, оскільки готівковий розрахунок грошового забезпечення військовослужбовцям не передбачений. Відповідач просив долучити копію вказаного листа до матеріалів справи та в спростування пояснень позивача, врахувати його при підготовці судового рішення.
Також, 16.03.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшли письмові пояснення (заперечення) щодо заяви відповідача про виконання ухвали суду, в яких зазначив, що не погоджується з викладеними в ній доводами щодо інформації про причини та підстави не нарахування позивачу грошового забезпечення за спірний період. Позивач вважає зазначену відповідачем інформацію неправомірною та помилковою, необґрунтованою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та спрямованою виключно на введення суду в оману. Зауважив, що документами поданими відповідачем на виконання ухвали суду, прямо підтверджується факт проходження позивачем військової служби у ВЧ НОМЕР_1 , отже ним документально підтверджено наявність юридичного факту початку проходження військової служби позивачем у відповідній військовій частині. Таким чином, з наданих відповідачем доказів безпосередньо випливає, що позивач у період, який є предметом спору, перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 та проходив військову службу у встановленому законом порядку. Наголошував на тому, що закон пов`язує виникнення права на грошове забезпечення не з фактом зайняття конкретної посади, не з наявністю певних організаційних рішень командування та не з іншими внутрішніми процедурами військової частини, а саме з фактом зарахування військовослужбовця до списків особового складу. Таким чином, право позивача на нарахування грошового забезпечення у спірний період, на його думку, є беззаперечним та підтвердженим матеріалами справи. Разом із тим, наведені відповідачем обставини щодо кадрових проблем, мають виключно внутрішній організаційний характер та стосуються діяльності самої військової частини і її взаємодії з вищими органами військового управління. Такі обставини не пов`язані з поведінкою позивача та не можуть покладатися на нього, як підстава для обмеження його законних прав. Посилання відповідача на нібито несвоєчасне надання банківських реквізитів не може розглядатися як правова підстава для невиплати або затримки виплати грошового забезпечення позивачу та не спростовує доводи позовної заяви щодо протиправної бездіяльності відповідача. Таким чином, у матеріалах справи наявні докази того, що позивач перебував на військовій службі у складі ВЧ НОМЕР_1 , однак належне грошове забезпечення за відповідний період йому своєчасно не було виплачено. Отже, сукупність наявних доказів підтверджує, що факт проходження позивачем військової служби не заперечується, факт невиплати грошового забезпечення у спірний період підтверджений, а законних підстав для такої невиплати відповідач суду не довів. Водночас, право позивача на грошове забезпечення виникло з моменту його зарахування до списків особового складу військової частини, а твердження відповідача про відсутність вини не мають правового обґрунтування.
Ухвалою суду від 19.03.2026 року провадження у справі поновлено.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 , виданого Управлінням персоналу штабу Військової частини НОМЕР_6 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Згідно з інформацією, наведеною у довідці Військової частини НОМЕР_8 (далі – НОМЕР_9 ) від 01.07.2025 року №3384, позивач перебував на службі у ВЧ НОМЕР_8 з 27.05.2025 року. Підстава: наказ командира ВЧ НОМЕР_8 (по стройовій частині) від 27.05.2025 №155.
Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 14.07.2025 року №1269-РС, відповідно до пунктів 82, 83 та 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та розпорядження Генерального штабу Збройних Силах України від 10.07.2025 року №16088дск, зокрема, рядового ОСОБА_1 , 1976 р.н., звільнено з займаної у ВЧ НОМЕР_8 посади розвідника-оператора розвідувального відділення розвідувального взводу механізованого батальйону та призначено до ВЧ НОМЕР_1 навідником відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти, ВОС – 101281М. 
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.08.2025 року, рядового ОСОБА_1 , колишнього оператора безпілотних літальних апаратів 2 відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів НОМЕР_10 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_8 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 14.07.2025 року №1269-РС на посаду навідника відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти ВЧ НОМЕР_1 , шпк «матрос», ВОС – 101281М, який прибув з ВЧ НОМЕР_8 , АДРЕСА_4 , з 10 серпня 2025 року зараховано до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та речове забезпечення, з 11 серпня 2025 року зараховано на котлове забезпечення згідно каталогів продуктів харчування відповідно норми №3 під час повсякденної діяльності.
Не погоджуючись з бездіяльністю ВЧ НОМЕР_1 щодо не призначення його на посаду у ВЧ НОМЕР_1 та невиплату грошового забезпечення з початку серпня 2025 року, позивач неодноразово звертався до відповідача із рапортами, а також до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та до Головного управління захисту прав військовослужбовців Міністерства оборони України із скаргами.
Листом від 17.10.2025 року №8358 відповідач повідомив позивача, що на цей час усі посади, передбачені штатним розписом зайняті. У разі звільнення вакантних посад або внесення змін до штатного розпису питання щодо призначення позивача на посаду буде розглянуто в установленому порядку. Також позивачу роз`яснено, що тимчасове перебування ОСОБА_1 без посади не звільняє від виконання обов`язків військової служби, визначених статутами Збройних Сил України.
Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.11.2025 року №316, рядовий ОСОБА_1 , колишній оператор безпілотних літальних апаратів 2 відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів НОМЕР_10 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_8 , призначений наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01 листопада 2025 року №147-РС на посаду водія 3 відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти (1279) ВЧ НОМЕР_1 , шпк «матрос», ВОС - 101281М, вважається таким, що з 01 листопада 2025 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Встановлено оклад за посадою 2820 грн. на місяць. Встановлено надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65 % до посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, збільшену на коефіцієнт 1,35. Встановлено розмір премії відповідно 5 тарифному розряду у розмірі 624%.
Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.11.2025 року №329 матрос призваний під час мобілізації ОСОБА_1 , водій 3 відділення морської піхоти 3 взводу морської піхоти 2 роти морської піхоти ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_11 (по особовому складу) від 09 листопада 2025 року №448-РС, вважається таким, що 13 листопада 2025 року прибув до нового місця служби. З 13 листопада 2025 року позивача виключено із списків складу частини та всіх видів забезпечення, а з 14 листопада 2025 року знято з котлового забезпечення.
Листом від 15.11.2025 року №9225 відповідач повідомив позивача про розгляд його скарг (у тому числі до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та до Головного управління захисту прав військовослужбовців Міністерства оборони України) та зазначив, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 10.08.2025 №233 позивача з 10.08.2025 зараховано до списків особового складу військової частини та на речове забезпечення. Водночас, з 01.08.2025 року у ВЧ НОМЕР_1 відбулась зміна штату і за новим штатом не існує посади навідника відділення морської піхоти взводу морської піхоти морської піхоти ВЧ НОМЕР_1 , ВОС – 101281М. У зв`язку з цим, з моменту прибуття 10.08.2025 до ВЧ НОМЕР_1 рядового ОСОБА_1 , неможливо було призначити на вищевказану посаду. При цьому, інші вакантні посаді, підходящі для його призначення, також були відсутні. Після вивільнення відповідної посади, позивача призначено на посаду водія відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти (1279) ВЧ НОМЕР_1 , шпк «матрос», ВОС - 101281М, встановлено оклад, надбавки та розмір премії. На підставі вказаного наказу командира ВЧ від 01.11.2025 року рядовому ОСОБА_1 нараховується та буде виплачене належне йому грошове забезпечення згідно займаної посади з 01.11.2025 року. Також позивачу роз`яснено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є зокрема: штат військової частини та накази про призначення на посаду і зарахування до списків особового складу про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження. У зв`язку з тим, що рядовий ОСОБА_1 у період з 10.08.2025 року по 31.10.2025 року був зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , однак не перебував на будь-якій посаді у військовій частині або у розпорядженні командира військової частини, правові підстави для нарахування ВЧ НОМЕР_1 грошового забезпечення останньому за вказаний вище період відсутні.
Згідно з довідкою-розрахунком грошового забезпечення рядовому ОСОБА_1 , наданому ВЧ НОМЕР_1 на виконання ухвали суду про витребування доказів, за період з серпня по жовтень 2025 року грошове забезпечення позивачу не нараховувалось та не виплачувалось. За листопад 2025 року позивачу нараховано до виплати 11090,81 грн., з яких: 1222,00 грн. посадовий оклад, 5 т.р.; 229,67 грн. оклад за військовим званням, рядовий; 362, 92 грн. надбавка за вислугу років, 25%; 1593, 21 грн. надбавка за особливості проходження військової служби 87,8%; 7625,28 грн. премія 624 %; 57,73 грн. індексація грошового забезпечення.
Згідно з підтвердженням від 18.11.2025 року, яке надано позивачем разом з позовною заявою, військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 підтверджують, що позивач перебував разом з особовим складом підрозділу у населеному пункті АДРЕСА_3 в період з 10.08.2025 по 11.11.2025 року та був готовий виконувати військові завдання. Дане підтвердження надано за фактом спільного перебування.
Листом від 05.12.2025 року №9796 відповідач повідомив позивача, що з моменту зарахування ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 він не надав вчасно реквізити банківського рахунку необхідні для перерахування грошового забезпечення, а тому порушення прав позивача під час проходження військової служби відсутні.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 за період з 10.08.2025 року по 30.10.2025 року, з метою зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за спірний період, а також з метою відшкодування моральної (нематеріальної) шкоди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Відповідно до статті 65 Конституції України Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово було продовжено та який діє до сьогоднішнього часу.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII).
Приписами частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до частини 4 статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ст.2 Закону № 2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до п.п.2-4 ст.9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно із пунктом а) статті 9-2 Закону №2011-ХІІ на період дії воєнного стану (особливого періоду) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений Наказом Міноборони від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260).
Відповідно до п. 2 Розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Згідно з п. 3 Розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Водночас, абзацами 4-6 п.7 Розділу І Порядку № 260 визначено, що виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
За час прийняття справ і посади військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, в межах строків, визначених чинним законодавством для прийняття та здавання справ і посади, виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою займаною посадою, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
У разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в тому числі додаткової винагороди згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року, зобов`язання відповідача нарахування та виплати грошове забезпечення за спірний період, а також відшкодування моральної (нематеріальної) шкоди.
Отже, беручи до уваги сутність спірних правовідносин, суд, при розв`язанні цього спору, у першу чергу повинен перевірити дотримання Військовою частиною НОМЕР_1 вимог законодавства, що регулює відповідну сферу.
З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 14.07.2025 року №1269-РС, рядового ОСОБА_1 , 1976 р.н., звільнено з займаної у ВЧ НОМЕР_8 посади та призначено до ВЧ НОМЕР_1 навідником відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти, ВОС – 101281М. 
При цьому, через проблемні кадрові формальності та відсутність вільних посад у ВЧ НОМЕР_1 , наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.08.2025 року, рядового ОСОБА_1 , який прибув з ВЧ НОМЕР_8 , з 10 серпня 2025 року зараховано лише до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та на речове забезпечення, з 11 серпня 2025 року зараховано на котлове забезпечення згідно каталогів продуктів харчування відповідно норми №3 під час повсякденної діяльності.
Згідно з підтвердженням від 18.11.2025 року, яке надано позивачем разом з позовною заявою, військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 підтверджують, що позивач перебував разом з особовим складом підрозділу у населеному пункті АДРЕСА_3 в період з 10.08.2025 по 11.11.2025 року та був готовий виконувати військові завдання. Дане підтвердження надано за фактом спільного перебування та наведена у ньому інформація не заперечується відповідачем.
Отже, позивач у період з 10.08.2025 року по 31.10.2025 року був зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та не перебував на будь-якій посаді у військовій частині, проте продовжував проходити військову службу та бути військовослужбовцем.
Окрім того, як вірно зазначив відповідач у своїх відповідях позивачу, тимчасове перебування ОСОБА_1 без посади не звільняла його від виконання обов`язків військової служби, визначених статутами Збройних Сил України.
Незважаючи на зарахування позивача до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , а також на речове на котлове забезпечення, та продовження проходження позивачем військової служби у період з 10.08.2025 року по 30.10.2025 року, грошове забезпечення йому за цей період не нараховувалось та не виплачувалось, що підтверджується довідкою-розрахунком грошового забезпечення ОСОБА_1 за період серпень-листопад 2025 року та не спростовано відповідачем.
Наведені обставини свідчать про порушення відповідачем вимог ст.9 Закону №2011-ХІ,І відповідно до якої держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Також відповідачем проігноровано приписи п.7 Розділу І Порядку № 260, зі змісту яких випливає обов`язок виплати грошового забезпечення за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади.
Суд наголошує на тому, що право позивача на встановлені законом гарантії військовослужбовця на достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків військовими частинами, Генеральним штабом Збройних Сил України чи іншими суб`єктами владних повноважень, а тягар проблемних кадрових формальностей не може перекладатися на військовозобов`язаного.
Окрім того, відсутність вільних посад у ВЧ НОМЕР_1 у спірний період не може бути підставою для обмеження позивача у реалізації наявного у нього права на достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, оскільки в силу приписів норм чинного законодавства, держава гарантує військовослужбовцям таке забезпечення.
Вирішуючи даний спір суд також враховує, що у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Доводи відповідача про те, що несвоєчасна виплата грошового забезпечення позивача пов`язана з невчасним наданням особисто позивачем реквізитів банківського карткового рахунку, необхідного для перерахунку належного йому грошового забезпечення, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що не стосуються предмета спору, оскільки відповідач зазначає про несвоєчасну виплату грошового забезпечення позивача починаючи з 01.11.2025 року, після призначення його на посаду, тоді як предметом спору у цій справі є не нарахування та не виплата грошового забезпечення за період з 10.08.2025 року по 30.10.2025 року, за який грошове забезпечення взагалі не нараховано та не виплачено, що не спростовано відповідачем.
З огляду на встановлені обставини справи та норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року.
Отже, з метою належного захисту порушених прав позивача виникає необхідність зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року в порядку та розмірах встановлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.
Щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з включенням до нього додаткову винагороду за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», суд зазначає наступне.
Відповідно до п.2 Розділу XXXIV Порядку № 260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах:
100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах);
50 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах);
30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань).
Пунктом 9 Розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів:
командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини;
керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Згідно з п.10 Розділу XXXIV Порядку № 260 накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Зі змісту наведених вище норм випливає, що за своєю правовою природою, додаткова винагорода, запроваджена Постановою №168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану, яка має компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний суд у постанові від 31 січня 2025 року у справі № 460/2645/24 та у постанові від 24 липня 2025 року у справі №300/8802/23, при вирішенні питання щодо включення додаткової винагороди до складу середнього заробітку, визначеного на підставі Порядку №100.
Згідно з підтвердженням від 18.11.2025 року, яке надано позивачем разом з позовною заявою, військовослужбовці ВЧ НОМЕР_1 підтверджують, що позивач перебував разом з особовим складом підрозділу у населеному пункті АДРЕСА_3 в період з 10.08.2025 по 11.11.2025 року та був готовий виконувати військові завдання. 
Водночас, перебування позивач у спірний період в межах населеного пункту, віднесеного до території можливих бойових дій, жодним чином не підтверджує виконання ним бойових завдань чи участь у бойових діях.
Наявними в матеріалах доказами не підтверджено, що позивач у спірний період брав безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, виконував бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) тощо.
Водночас, як зазначив відповідач та не заперечує позивач, за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року, позивач до участі в бойових діях відповідачем не залучався.
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що підстави для включення до грошового забезпечення позивача додаткової винагороди за період з 10.08.2025 року по 30.10.2025 року, в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» відсутні, оскільки у спірний період позивач до участі в бойових діях та до виконання бойових завдань не залучався, доказів протилежного до суду не надав.
Отже, вимоги позивача щодо включення до грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 10.08.2025 року по 30.10.2025 року додаткової винагороди в порядку та розмірах встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», суд вважає необґрунтованими та безпідставними, а тому в задоволенні цих вимог суд відмовляє.
Щодо вимог позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в якості відшкодування моральної (нематеріальної) шкоди у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень, спричиненої протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення, ігноруванні поданих рапортів, створенні стану правової невизначеності та заподіянні позивачу істотних психоемоційних страждань, суд зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Приписами статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
Отже, наявність зазначених вище обставин з урахуванням розподілу тягаря доказування підлягає доказуванню особою, яка заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди, а не суб`єктом владних повноважень, як помилково вважає позивач.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.
В обґрунтування своєї позиції щодо заподіяння оскаржуваною бездіяльністю відповідача моральної шкоди позивач зазначив, що моральна шкода у розмірі 200 000 гривень, спричинена протиправною бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у не нарахуванні та невиплаті грошового забезпечення, ігноруванні поданих рапортів, створенні стану правової невизначеності та заподіянні позивачу істотних психоемоційних страждань. Зауважив, що невиплата грошового забезпечення протягом трьох місяців (з 10.08.2025 по 30.10.2025) поставила його та його сім`ю у вкрай складне матеріальне становище. У цей період позивач фактично був позбавлений основного та єдиного джерела доходу, що унеможливило забезпечення базових та життєво необхідних потреб сім`ї - харчування, комунальних послуг, медичного обслуговування, транспортних витрат та інших витрат першої необхідності. Така ситуація не лише створила реальну загрозу для матеріального добробуту родини, але й спричинила хронічний психоемоційний тиск, який зростав із кожним днем бездіяльності відповідача. Окрім того, позивач зазначив, що через протиправну невиплату грошового забезпечення протягом трьох місяців він опинився у ситуації, коли він не мав можливості виконувати свій обов`язок із забезпечення належного догляду за своїм важкохворим батьком-пенсіонером, що спричинило ще більший психологічний тиск, почуття провини, тривогу за життя та здоров`я близької людини. Ця обставина істотно підвищує рівень та інтенсивність моральних страждань, адже він був позбавлений можливості фінансово підтримувати власну родину, що є прямим наслідком бездіяльності відповідача. Врахування зазначених обставин, на переконання позивача підтверджує співмірність та обґрунтованість розміру моральної шкоди у 200 000 грн., оскільки порушення відповідача завдало не лише особистих страждань, а й серйозно погіршило становище його сім`ї, включно з літнім батьком- інвалідом. 
Водночас, як вбачається з наданої позивачем банківської виписки станом на 24.11.2025 року, Військова частина НОМЕР_8 у період серпень-вересень 2025 продовжувала нараховувати позивачу заробітну плату за серпень 2025 року, останній платіж 23.09.2025 року. Також позивач у спірний період отримував соціальні виплати.
Окрім того, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.08.2025 року, рядового ОСОБА_1 з 10 серпня 2025 року зараховано на речове забезпечення, а з 11 серпня 2025 року зараховано на котлове забезпечення згідно каталогів продуктів харчування відповідно норми №3 під час повсякденної діяльності. Тобто у спірний період позивач був на котловому та речовому забезпеченні відповідача, що ним не заперечується.
Жодних доказів, які б підтверджували доводи позивача про те, що невиплата грошового забезпечення за спірний період з 10.08.2025 по 30.10.2025 поставила його та його сім`ю у вкрай складне матеріальне становище, що унеможливило забезпечення базових та життєво необхідних потреб сім`ї та, зокрема, його батька-інваліда, позивач до суду не надав, отже наведені доводи позивача не знайшли своє підтвердження під час розгляду та не доведені належним чином.
Отже, наведені позивачем обставини не можуть слугувати беззаперечним доказом понесення ним моральних страждань. 
Окрім того, з наведених позивачем доводів судом неможливо встановити обсяг страждань, яких позивач зазнав внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, характер немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я.
Також з доводів позивача неможливо встановити причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та необхідністю відшкодування моральної шкоди, а позивачем не обґрунтовано розміру заявленої до стягнення моральної шкоди.
Крім того, з матеріалів справи встановлено, що ВЧ НОМЕР_1 в межах компетенції вживала всіх можливих від себе зусиль і заходів для вирішення кадрової ситуації, яка склалась не з його вини, а також реагувала на рапорти та звернення позивача, надавала письмові відповіді по суті скарг позивача. Відповідач визнав, що дійсно мали місце проблемні кадрові формальності щодо призначення позивача на посаду, але такі формальності не викликані винними діями чи бездіяльністю ВЧ НОМЕР_1 , яка у взаємодії з вищим командуванням спрямувала всі зусилля для вирішення цих проблемних кадрових питань.
Отже, ОСОБА_1 у цій справі не обґрунтував належними та допустимими доказами як самого факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, так і розміру заподіяної шкоди.
Водночас, саме лише визнання оскаржуваної бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача вчинити певні дії, не є безумовним підтвердженням наявності обставин, які в силу статті 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, та не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин і фактів, якими обґрунтовується позов у цій частині вимог.
Аналогічний підхід при вирішенні питання щодо права особи на відшкодування моральної шкоди, визначений також і Верховним судом у постанові від 15 жовтня 2025 року у справі №380/792/24.
За наведених обставин суд вважає вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди необґрунтованими та безпідставними, а тому в задоволенні цих вимог суд відмовляє.
Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України(далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності передзаконом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч. 2 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову та ним не було понесено додаткових витрат пов`язаних з розглядом цієї справи, підстави для розподілу судових витрат відсутні, отже розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Міністерство оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; Паспорт НОМЕР_3 , орган що видав 1212, дата видачі 22.06.2018 року,- Військовий квиток НОМЕР_4 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 04.05.2023 року; Посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_5 від 01.05.2024 року, видане управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_6 ; Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) грошового забезпечення за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; Паспорт НОМЕР_3 , орган що видав 1212, дата видачі 22.06.2018 року; Військовий квиток НОМЕР_4 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_1 04.05.2023 року; Посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_5 від 01.05.2024 року, видане управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_6 ; Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_7 ) грошове забезпечення за період з 10.08.2025 року та по 30.10.2025 року в порядку та розмірах встановлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 19.03.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса