ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 140/10864/24
адміністративне провадження № К/990/6133/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Желтобрюх І.Л., Шишова О.О.,
за участі секретаря судового засідання Бенчук О.О., 
представника Позивача Поремчук Л.І.,
представника Відповідача Яритись І.О.,
розглянувши у відкритому судом засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 
на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року (суддя Лозовський О.А.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року (судді Мікула О. І., Кузьмича С. М., Курилець А. Р.)
у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 
до Головного управління ДПС у Волинській області 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Дочірнє підприємство «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (далі також - Позивач, ДП «Волинський облавтодор», Підприємство) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі також - Відповідач, ГУ ДПС), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, а саме: 
від 15 вересня 2023 року: № 00113142408 (форма «Д»), № 00113122408 (форма «Д»); 
від 18 вересня 2023 року: № 0113760706 (форми «Р», «П»), № 0113860706 (форма «Р»), № 0113800706 (форма «Н»), № 0114250706 (форма «ПС»), № 0114220706 (форма «Р»), № 0113950706 (форма «Р»), № 0114030706 (форма «Р»), № 0114200706 (форма «Р»), № 0113940706 (форма «Р»), № 0114140706 (форма «Р»), № 0113960706 (форма «Р»), № 0113930706 (форма «ПС»), № 0114160706 (форма «Р»), № 0114170706 (форма «Р»), № 0114070706 (форма «Р»), № 0114100706 (форма «Р»), № 0113900706 (форма «ПС»), № 0113880706 (форма «Р»), № 0113910706 (форма «ПС»), № 0114080706 (форма «Р»), № 0114010706 (форма «Р»), № 0114000706 (форма «Р»), № 0113850706 (форма «ПС»), № 0114260706 (форма «Р»), № 0113840706 (форма «ПС»), № 0113820706 (форма «ПС»), № 0113990706 (форма «Р»), № 0114020706 (форма «Р»), № 0113970706 (форма «Р»), № 011050706 (форма «Р»), № 0113780706 (форма «Р»), № 0113810706 (форма «ПС»), № 0114130706 (форма «Р»), № 0113870706 (форма «Р»), № 0113920706 (форма «Р»), № 0113900706 (форма «Р»), № 0114180706 (форма «Р»), № 0114120706 (форма «Р»); 
від 19 вересня 2023 року: № 0113890706 (форма «ПС»), № 0114090706 (форма «Р»), № 0113770706 (форма «Р»), № 0113790706 (форма «Р»); 
від 27 грудня 2023 року: № 018449070 (форма «Р»); 
від 5 лютого 2024 року: № 0020200706, № 0020160706, № 0020210706, № 0020180706, № 0020140706, № 0020170706, № 0020180706, № 0020150706, № 0020220706, № 0020250706, № 0020230706, № 0020110706, № 0020120706, № 0020100706, № 0020090706, № 0020270706, № 0020260706 (форма «ПС»).
28 липня 2025 року представник Позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:
від 15 вересня 2023 року №00113142408, №00113122408; 
від 18 вересня 2023 року №0113760706, №0113800706, №0114220706, №0113950706, №0114030706, №0114200706, №0113940706, №0114140706, №0113960706, №0113930706, №0114160706, №0114170706, №0114070706, №0114100706, №0113900706, №0113880706, №0113910706, №0114080706, №0114010706, №0114000706, №0113990706, №0113970706, №011050706, №0113780706, №0114130706, №0113870706, №0113920706, №0114180706, №0114120706; 
від 19 вересня 2023 року №0114090706, №0113770706, №0113790706; 
від 27 грудня 2023 року №0184490706; 
від 5 лютого 2024 року №0020200706, №0020160706, №0020210706, №0020180706, №0020140706, №0020170706, №0020150706, №0020220706, №0020250706, №0020230706, №0020110706, №0020120706, №0020100706, №0020090706, №0020270706, №0020260706.
У підготовчому судовому засіданні 31 липня 2025 року протокольною ухвалою суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву щодо зменшення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18 вересня 2023 року №0113810706, №0113820706, №0113840706, №00113850706, №0113860706, №0114260706, №0113900706, №0114250706, від 19.09.2023 №0113890706; від 18.09.2023 №0114020706.
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Волинський окружний адміністративний суд постановою від 12 грудня 2024 залишив без розгляду позовну заяву Підприємства. Суд мотивував це тим, що представник позивача повторно не з`явився у підготовчі засідання (13 листопада 2024 року, 3 грудня 2024 року та 12 грудня 2024 року) без поважних причин та не подав заяву про розгляд справи за його відсутності..
Постановою від 3 червня 2025 року Восьмий апеляційний адміністративний суд скасував зазначену ухвалу та направив справу для продовження розгляду. Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції передчасно залишив позов без розгляду, оскільки не обґрунтував, чому неявка Позивача перешкоджала розгляду справи на підставі наявних доказів. 
Волинський окружний адміністративний суд ухвалою від 19 серпня 2025 року задовольнив клопотання ГУЛПС і залишив позов без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.
Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що:
щодо податкових повідомлень-рішень, які Позивач оскаржував в адміністративному порядку, строк звернення до суду закінчився 2 лютого 2024 року, тоді як позов подано лише 2 жовтня 2024 року; 
щодо податкових повідомлень-рішень, винесених у грудні 2023 року та лютому 2024 року, які не оскаржувалися в адміністративному порядку, шестимісячний строк закінчився 12 серпня 2024 року. 
Суд відхилив доводи Позивача про неотримання рішень та зміну керівництва, оскільки матеріали справи підтверджують належне вручення документів рекомендованими листами за юридичною адресою підприємства.
Постановою від 14 січня 2026 року Восьмий апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що:
Позивач пропустив строку строк звернення до суду з позовом щодо оскарження податкових повідомлень-рішень про нарахування грошових зобов`язань;
Позивач не довів наявності об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Позивач, не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначає, що Позивач зазначає, що про існування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень він дізнався лише 17 вересня 2024 року, коли контролюючий орган звернувся до господарського суду із заявою про грошові вимоги у справі про банкрутство. До цього моменту Підприємство об`єктивно не володіло інформацією про прийняття таких рішень.
Посилаючись на частину третю статті 122 КАС України, Позивач вказує, що перебіг строку звернення до суду пов`язується з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. З огляду на це, подання позову протягом кількох днів після отримання інформації про наявність податкових повідомлень-рішень свідчить про дотримання процесуального строку.
Обґрунтовуючи відсутність належного вручення спірних податкових повідомлень-рішень, Позивач зазначає, що контролюючий орган не дотримався вимог пункту 42.5 статті 42 ПК України, оскільки не направляв їх рекомендованим листом з повідомленням про вручення за податковою адресою платника податків. Водночас надані Відповідачем докази свідчать про отримання кореспонденції особою, яка не перебувала у трудових або представницьких відносинах із Позивачем, а працювала в іншій юридичній особі. Єдиною уповноваженою особою на отримання кореспонденції був виконуючий обов`язки директора, який відповідні рішення не отримував.
Позивач також наголошує на наявності об`єктивних перешкод, що унеможливлювали своєчасне отримання інформації про прийняття спірних рішень, які не ураховувались судами попередніх інстанцій. Так, з листопада 2021 року підприємство перебувало у процедурі ліквідації, а з 23 лютого 2022 року - у процедурі банкрутства. У лютому-березні 2022 року всі працівники підприємства були звільнені, у зв`язку з чим фактичне функціонування підприємства було суттєво обмежене. Крім того, попередній керівник підприємства перебував під вартою та був звільнений без передачі документації новому керівництву, що, за твердженням Позивача, унеможливило отримання інформації про наявність податкових повідомлень-рішень та стан їх адміністративного оскарження.
Стосовно строків оскарження Позивач посилається на правові висновки Верховного Суду та практику Вищого адміністративного суду України, відповідно до яких строк для оскарження податкового повідомлення-рішення становить 1095 днів з дня його отримання. При цьому Позивач вважає, що суди мали застосовувати нормативне регулювання та судову практику, чинні на момент прийняття відповідних рішень, а у разі наявності неоднозначного тлумачення норм Податкового кодексу України - застосовувати підхід, найбільш сприятливий для платника податків.
Окремо Позивач вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що, на його думку, призвело до обмеження права на доступ до правосуддя. Зокрема, суди безпідставно відмовили у виклику свідка, який міг підтвердити обставини пропуску строку, не надали належної оцінки доказам щодо вручення податкових повідомлень-рішень неуповноваженій особі, а також не залучили до участі у справі особу, права якої можуть бути порушені прийнятим рішенням.
Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, Позивач зазначає, що відмова у розгляді справи по суті з формальних підстав за наявності об`єктивних причин пропуску строку суперечить гарантіям статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема у контексті забезпечення ефективного доступу до суду. Також Позивач наголошує, що відсутність чіткості у національному законодавстві не може тлумачитися на шкоду особі.
З огляду на наведене, Позивач вважає, що пропуск строку звернення до суду зумовлений об`єктивними та незалежними від його волі обставинами, а відтак підлягає поновленню з метою забезпечення реалізації права на ефективний судовий захист.
З урахуванням цього у сукупності Позивач просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі і передати справу повністю на новий розгляд для продовження розгляду.
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)
Відповідач цитує норм КАС України й стверджує, що Позивач не навів визначені КАС підстави оскаржень рішень судів першої та апеляції інстанцій. 
Так, Відповідач вважає безпідставним посилання Позивача на лист ВАС України від 1 листопада 2011 року, відповідно до якого строк звернення до суду становить 1095 днів і обчислюється з моменту отримання рішення. Водночас така практика не є обов`язковою для суду відповідно до статті 242 КАС України, оскільки суд враховує лише правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду. Отже, зазначений лист не може бути підставою касаційного оскарження. 
Зауважує, що, висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 320/12137/20, були сформовані у правовідносинах, що не є подібними.
Крім того, на переконання Відповідача, Позивач некоректно тлумачить правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року, оскільки наведені ним фрагменти вирвані з контексту та не стосуються безпосередньо процесуальних строків звернення до суду при оскарженні податкових повідомлень-рішень. Велика Палата не формулювала висновку про те, що строк у 1095 днів є процесуальним строком звернення до суду. 
Натомість актуальна практика Верховного Суду виходить з того, що строк у 1095 днів є строком давності, а не процесуальним строком звернення до суду. Відповідно, застосовуються строки, визначені статтею 122 КАС України та статтею 56 ПК України: 6 місяців - у разі відсутності адміністративного оскарження, 3 або 1 місяць - залежно від характеру спору та проходження досудової процедури. 
Відповідач наполягає, що всі податкові повідомлення-рішення, правомірність яких є предметом спору, були належним чином отримані представником Позивача. При цьому частина таких рішень була оскаржена Позивачем в адміністративному порядку, а рішення за результатами їх розгляду також отримані Позивачем.
Із позовом до суду позивач звернувся 2 жовтня 2024 року. Водночас строк звернення до суду щодо рішень, які оскаржувалися в адміністративному порядку, сплив 2 лютого 2024 року, а щодо тих, які не оскаржувалися, - 12 серпня 2024 року. Таким чином, позивач пропустив встановлені процесуальні строки звернення до суду.
Доводи позивача про неотримання податкових повідомлень-рішень спростовуються наданими доказами, зокрема поданням ним скарги з доданням копій таких рішень. Посилання на зміну керівника та інші обставини не є поважними причинами пропуску строку, оскільки не мають характеру об`єктивних та непереборних перешкод для своєчасного звернення до суду.
На переконання Відповідача, зміна керівника товариства та кримінальне переслідування попереднього директора не припиняють функціонування юридичної особи як суб`єкта права. У момент призначення нового директора товариство зберігало процесуальну здатність діяти, а новий директор, отримавши відповідні повноваження, мав реальну можливість витребувати документацію, провести належну перевірку діяльності та вжити заходів щодо захисту інтересів підприємства. Твердження, що новий директор «нічого не знав», не може бути визнане об`єктивною перепоною, адже правовий обов`язок належного управління підприємством включає з`ясування стану справ у господарській діяльності та юридичних питаннях з моменту вступу на посаду. У постанові Верховного Суду від 2 лютого 2022 року у справі № 300/3841/21 суд виснував, що та обставина, що новий директор підприємства не був введений в курс справ щодо господарської діяльності підприємства, не був обізнаний про існування оскаржуваного рішення не змінює правила обрахунку строку звернення до суду. 
Також у межах розгляду справи № 300/3841/21 Верховний Суд послідовно виходить із того, що перебіг строку звернення до суду для юридичної особи починається з дня, коли сама юридична особа як суб`єкт права дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а не з моменту, коли про це стало відомо окремій посадовій чи службовій особі. Суди підкреслюють, що юридична особа є самостійним учасником цивільних та публічно-правових відносин, і її обізнаність визначається через факти, які об`єктивно свідчать про поінформованість підприємства в цілому, зокрема подання підприємством скарг, отримання кореспонденції за офіційною адресою, інші дії, що свідчать про фактичне знання підприємства про існування акта або дії, які порушують його права. 
Таким чином, для обчислення строку звернення застосовується критерій поінформованості юридичної особи, а не окремого її працівника. 
Посилання на те, що рішення було отримане неуповноваженою особою, не позбавляє юридичну особу обов`язку контролювати вхідну кореспонденцію та документообіг. Рішення було належним чином направлено за адресою підприємства, а отже - вважається врученим. Крім того, підприємство не надало доказів того, що воно не могло з`ясувати зміст рішення протягом розумного строку або що йому дійсно стало відомо про оскаржуваний акт лише безпосередньо перед зверненням до суду. 
Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 ПК України, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику). 
Податкові повідомлення-рішення були надіслані за податковою адресою Позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а отже з дотриманням вимог пункту 42.4 статті 42 ПК України.
Враховуючи вищевикладене, позовна заява подана 2 жовтня 2024, що свідчить про те, що були пропущені строки на звернення до адміністративного суду.
Відтак, Відповідач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі №140/10864/24 - залишити без змін.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються Кодексом адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).
Положеннями частини першої статті 122 КАС України унормовано, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта цієї статті).
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Стаття 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, що в разі якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість пропущеного строку; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд, зокрема, у постанові від 30 серпня 2018 року в адміністративній справі № 813/2897/16.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, дійсно відповідно до правозастосування наведених норм щодо тривалості строку звернення у випадку судового оскарження податкових повідомлень-рішень без використання досудового порядку вирішення спору було відображено у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а, та зводилось до наявності у платника податків права на звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення.
Відповідно до сформованої практики застосування наведених норм щодо тривалості строку звернення до суду у разі судового оскарження податкових повідомлень-рішень без використання досудового порядку вирішення спору, Верховний Суд у низці постанов - зокрема від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17 та від 18 червня 2018 року у справі №805/1146/17-а - виходив із того, що платник податків має право звернутися до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення.
26 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 500/2486/19, у якій зазначив, що граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 ПК України.
Виходячи з наведених вище мотивів, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював такий правовий висновок: "Норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті".
Колегія суддів зазначила що, незважаючи на те, що правовий висновок, викладений у вищевказаній постанові безпосередньо стосується застосування пункту 56.19 статті 56 ПК України при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду з позовом про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень після проведення процедури адміністративного оскарження, Верховний Суд у складі судової палати також більш широко виклав і новий підхід у тлумаченні пунктів 56.18 статті 56 і 102.1 статті 102 ПК України як норм, які не визначають процесуального строку звернення до суду в податкових правовідносинах, що мало бути враховано у подальшому правозастосуванні при вирішенні аналогічних питань. Цей висновок фактично мав універсальний характер.
У розвиток зазначеного правового підходу у постанові від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулював наступний правовий висновок: "Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судова палата вважає, що такий висновок не суперечить пункту 56.18 статті 56 ПК України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності".
Отже, у означеній постанові у справі № 160/11673/20 Судова палата відступила від висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 3 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а.
У постановах від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20 Верховний Суд звертав увагу на те, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
У постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 640/11650/21, а в подальшому від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20 Верховний Суд роз`яснив зміст вищенаведеного висновку. Суд зазначив, що у перехідний період для забезпечення реалізації права особи на звернення до суду у вказаних умовах їй має бути забезпечений певний розумний строк, достатній для формулювання правової позиції і вчинення дій з підготовки відповідного позову та його подання до суду. Новий підхід Верховного Суду у питанні визначення строку звернення до суду з позовами може застосовуватися для нових позовів, поданих після ухвалення постанови від 26 листопада 2020 року, однак, під час вирішення питання поновлення строку звернення з позовом істотне значення мають такі обставини: строк, який сплинув після зміни судової практики і до моменту звернення до суду з позовом; причини, які заважали звернутися до суду з позовом у максимально короткий термін після зміни судової практики; чи є підставі вважати, що позивачем було допущено необґрунтовані зволікання.
У постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 640/11650/21 та в подальшому від 3 квітня 2023 року у справі №640/12898/21 Верховний Суд вказував, що не можна вважати порушенням правової визначеності як елементу принципу верховенства права сам факт зміни судової практики, в тому числі і в питанні правозастосування норм щодо строків звернення до суду у бік їх скорочення, у разі забезпечення особі можливості доступу до суду у розумний строк, якщо він є об`єктивно достатнім для реалізації цього права.
21 листопада 2024 року Верховний Суд ухвалою передав справу №500/2276/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності виключної правової проблеми й указав, що формування ВП ВС правового висновку щодо строку оскарження податкового повідомлення-рішення у справах № 140/1770/19 та № 320/12137/20, у яких предмет спору стосувався бюджетного відшкодування податку на додану вартість, призвело до різного застосування таких правових висновків адміністративними судами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 500/2276/24 також вирішувала питання визначення строку звернення до суду із позовом про оскарження податкового повідомлення-рішення та за наслідками аналізу норм Податкового кодексу України у взаємозв`язку з нормами КАС виснувала, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень/дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень:
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);
2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 Податкового кодексу України).
Отже, зміст наведених правових висновків зводиться до того, що першочерговим для вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду є встановлення дати, з якої особа-позивач дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав.
Так, за правилами частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Колегія суддів зазначає, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим лише у разі наявності достатніх на те поважних причин. При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.
Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Поважними можуть бути визнані лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом або заявою про перегляд судового рішення, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Відтак поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
У цій справі суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
- 4 вересня 2023 року Позивач отримав акт про результати документальної позапланової перевірки від 28 серпня 2023 року
- 11 жовтня 2023 року Позивачем отримано оскаржувані податкові повідомлення-рішення, винесені у вересні 2023 року, що підтверджується відмітками на поштовому повідомленні (т. 3, а.с. 82).
- Позивач оскаржив такі рішення в адміністративному порядку та 2 січня 2024 року Позивач отримав рішення ДПС України від 22 грудня 2023 року за результатами адміністративного оскарження, що підтверджується матеріалами справи (т. 3, а. с. 85). 
- ГУ ДПС у Волинській області винесено нове податкове повідомлення рішення від 27 грудня 2023 року №0184490706, яке направлено на юридичну адресу Позивача;
- 12 лютого 2024 року Позивачу вручено нові податкові повідомлення-рішення від 5 лютого 2024 року, прийняті на заміну скасованих, що підтверджується доказами у справі (т. 3, а. с. 83).
Суди попередніх інстанцій, у цій справі з урахуванням наведеного дійшли висновку, що строк на оскарження податкових повідомлень-рішень, винесених у вересні 2023 року, становить 1 місяць з дня (2 січня 2024 року) отримання рішення за результатами адміністративного їх оскарження та 6 місяців з дня отримання інших оскаржуваних рішень (5 лютого 2024 року), які не оскаржувались в адміністративному порядку.
При цьому суди вважали підтвердженою обставину вручення (отримання) Позивачем (його представником) відповідного рішення за результатами розгляду скарги, а також інших податкових повідомлень-рішень, які не були оскаржені у судовому порядку, та ототожнили цю обставину безпосередньо з днем, коли Позивач (його представник) дізнався про порушення своїх прав та інтересів оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями і саме з фактом отримання відповідних актів вважали слід обраховувати строк звернення до суду з відповідним позовом. 
У контексті означених доводів необхідно звернути увагу на приписи статі 42 ПК України, яка визначає правила листування платників податків та контролюючих органів.
Так, відповідно до пункту 42.1 статті 42 ПК України податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Згідно з пунктом 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Позивач протягом усього розгляду справи посилався на зазначену норму та стверджував, що ані рішення за результатами адміністративного оскарження, ані податкові повідомлення-рішення, винесені після такого рішення, не були отримані ні ним, ні його представником.
Позивач наполягав, і це підтверджується матеріалами справи, що зазначені документи отримувались особою з прізвищем ОСОБА_1 . При цьому Позивач наполягав, що йдеться про ОСОБА_1 , яка не була і не є уповноваженою особою ДП «Волинський облавтодор». За твердженням Позивача, за результатами проведеного розслідування встановлено, що ця особа працювала інженером з кадрів ДП «Львівський облавтодор», тобто в іншій юридичній особі, хоча відповідна філія зареєстрована за тією ж адресою, що й ДП «Волинський облавтодор».
Зазначені доводи мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки безпосередньо стосуються встановлення моменту отримання оскаржуваних рішень, а відтак і визначення початку перебігу строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами.
Водночас зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій не містить жодної правової оцінки наведеним доводам Позивача, а також не свідчить про дослідження доказів щодо повноважень особи, яка отримувала кореспонденцію. Така бездіяльність свідчить про неповне з`ясування обставин справи та порушення обов`язку суду надати оцінку всім істотним аргументам сторін, що унеможливлює визнання відповідних висновків судів обґрунтованими.
Означене вище дає підстави погодитися із твердженнями Позивача, наведеними у касаційній скарзі, щодо необхідності скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій й направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Саме встановлення належності, актуальності та достовірності таких відомостей щодо дійсного отримання відповідних рішень має істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема у частині перевірки доводів щодо належного повідомлення Позивача про прийняття спірних податкових повідомлень-рішень та моменту його обізнаності про відповідні податкові зобов`язання.
Варто зазначити, що у контексті обставин цієї справи дослідженню підлягають також інші факти та обставини, які можуть свідчити про обізнаність Позивача із рішеннями, правомірність яких є предметом спору. Такі обставини підлягають перевірці з урахуванням доводів сторін, наданих ними доказів, а також принципів офіційності та змагальності сторін, закріплених у КАС України.
Саме комплексна оцінка таких обставин у їх сукупності має вирішальне значення для правильного встановлення моменту обізнаності Позивача та, відповідно, для належного вирішення питання про пропуск строку звернення до суду і наявність поважних підстав для його поновлення у разі такого пропуску.
Відповідач у відзиві безпідставно покликається на те, що Позивач не обґрунтував належним чином підстави касаційного оскарження та звертає увагу, що частина четверта статті 328 в визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій (зокрема ухвали про залишення позову (заяви) без розгляду) цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. І ці підстав, як зазначено вище, було належним чином обґрунтовані Позивачем у касаційній скарзі. 
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Враховуючи викладене, зокрема з огляду на допущені судами порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо дотримання Позивачем строку звернення до суду судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій, підлягають скасуванню з направленням справи на продовження розгляду до суду першої інстанції 
Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Волинський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" задовольнити. 
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська
Судді І.Л. Желтобрюх 
О.О. Шишов

Повний текст постанови складено 2 квітня 2026 року