ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/12743/24 пров. № А/857/4021/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року за наслідками розгляду заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, головуючий суддя – Смокович В.І., постановлена у м. Луцьк, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у застосуванні ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 09.08.2021 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 року при нарахуванні грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та інших виплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 09.08.2021 року грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні та інших виплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року та 01.01.2021 року, з урахуванням виплачених сум та з одночасною компенсацією при цьому сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати; в задоволенні решти позову – відмовлено.
Позивачем подано заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду у цій справі. Зазначає, що вказане судове рішення досі фактично не виконано, оскільки відповідно до розрахунку, який було надано на виконання рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.01.2025 року, здійснено нарахування грошового забезпечення у розмірі 89 863,14 грн, яке йому виплачене не було.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на неї, в якій апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову постанову, якою задовольнити заяву про встановлення судового контролю.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідачем не виконано рішення суду першої інстанції. Зазначає, що згідно ч.4 ст. 382 КАС України відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви про встановлення судового контролю.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Частиною 2 ст.6 КАС України, визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення ст.6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу.
Тобто, правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з положеннями ст. 129-1 Конституції України.
В адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21.11.2024 року №4094-IX, який набрав чинності 19.12.2024 року, змінений механізм судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, у тому числі КАС України доповнено статтями 381-1, 382-1 - 382-3 та статтю 382 викладено в новій редакції.
Пунктом 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 21.11.2024 року №4094-IX установлено, що справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 382 КАС України (в редакції Закону №4094-IX) суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 15.12.2025 року надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконання рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, в порядку 382 КАС України. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2025 року не виконано, оскільки грошове забезпечення у розмірі 89 863,14 грн, яке нараховане позивачу згідно вказаного рішення йому виплачене не було.
Порядок примусового виконання судових рішень регламентовано спеціальним Законом України «Про виконавче провадження».
За приписами ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Саме приписами Закону України «Про виконавче провадження» визначено певний алгоритм дій виконавця в ході примусового виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
В даній справі судом першої інстанції не взято до уваги, що підставою для звернення позивача до суду з заявою в порядку статті 382 КАС України стала та обставина, що рішення в справі №140/12743/24 за твердженням заявника не виконано відповідачем та виплата грошових коштів на виконання рішення суду відповідачем не здійснена.
Також не є обґрунтованими висновки суду про те, що позивач може реалізувати своє право на належне виконання рішення суду, через органи виконавчої служби, адже наявність такого права не позбавляє позивача права звертатися до суду в порядку статті 382 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, положеннями частини четвертої статті 382 КАС України в редакції Закону № 4094-IX передбачено, що відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ці дві законодавчо визначені процедури щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, не пов`язані між собою та можуть бути застосовані на вибір позивача як окремо одна від одної, так і одночасно.
При цьому інститут судового контрою за виконанням рішення є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню судового рішення та відновленню порушених прав позивача.
Колегія суддів зауважує, що у разі невиконання судового рішення особа, на користь якої ухвалено судове рішення, має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника - суб`єкта владних повноважень, передбачених як законодавством про виконавче провадження, так і КАС України, а законодавець не встановлює залежності звернення до суду із заявою в порядку статті 382 КАС України від того, чи здійснюється примусове виконання рішення суду органами державної виконавчої служби чи ні.
При цьому, саме суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, має бути заінтересованим в укріпленні поваги до власного рішення та сприяти позивачеві у забезпеченні його належного виконання шляхом встановлення судового контролю.
Встановлення судового контролю в порядку статті 382 КАС України є однією з повноцінних форм забезпечення виконання судових рішень, яка встановлена з метою фактичного виконання судового рішення на користь позивача.
У контексті праворозуміння інституту судового контролю за виконанням рішення суду, суд повинен врахувати, що такий контроль передбачено з метою реалізації завдань адміністративного судочинства, тому суд повинен займати активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі " Класс та інші проти Німеччини", із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала через порушення норм процесуального права підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення заяви.
За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне на виконання частини першої статті 382 КАС України зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення.
Керуючись ст.ст.308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 382 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року за наслідками розгляду заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в справі № 140/12743/24 - скасувати та прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю - задовольнити.
Встановити судовий контроль за виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду 15 січня 2025 року у справі №140/12743/24.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України подати протягом одного місяця з дати отримання копії цієї постанови до Волинського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду 15 січня 2025 року у справі №140/12743/24.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич