П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
—————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/12985/25	

Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.,
повний текст судового рішення
складено 26.12.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
В грудні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 11.11.2017 року по 28.02.2018 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення із врахуванням нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 11.11.2017 року по 28.02.2018 року;
- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати різниці між сумою індексації грошового забезпечення належної до виплати та розміром підвищення грошового забезпечення з урахуванням вимог абзаців 4, 5 та 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців – березень 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.03.2018 року по 23.06.2022 року та з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити різницю між сумою індексації грошового забезпечення належної до виплати та розміром підвищення грошового забезпечення з урахуванням вимог абзаців 4, 5 та 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців – березень 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.03.2018 року по 23.06.2022 року та з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації за період з 11.11.2017 року по 23.06.2022 року та за період з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року за весь час затримки виплати - за період з 11.11.2017 року по день фактичної виплати належних сум, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 року в задоволенні клопотання про поновлення строку відмовлено, позовну заяву залишено без руху через порушення позивачем строку на подання позовної заяви встановленого ст.233 КЗпП України.
У вказаній ухвалі суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що з 11.11.2017 року по 23.06.2022 року та у період з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року він проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 , зокрема під час дії воєнного стану, введеного в Україні на підставі Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року продовжував проходити військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 та у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , є неповажними, оскільки позивачем не надано суду доказів та відомостей про те, що позивач виконував бойові завдання у зоні бойових дій та про те, що особисто не перебуває у зоні постійної дислокації, а знаходився у зоні бойових дій. Сам факт мобілізації, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із перебуванням на службі, не може безумовно вважатись поважною причиною для поновлення цих строків.
Також суд першої інстанції відхилив твердження позивача про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів лише у жовтні 2025 року, після відповіді ІНФОРМАЦІЯ_4 на адвокатський запит від 17.10.2025 року, оскільки це не є підставою для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду.
17.12.2025 року на виконання вказаної вище ухвали суду позивачем було надано суду заяву, в якій просив поновити строк звернення до суду, оскільки саме 31.10.2025 року позивач отримав достовірну та документально підтверджену інформацію про обсяг і характер виплачених йому сум. Тому на переконання позивача строк звернення до суду з позовною заявою необхідно обчислювати з 31.10.2025 року.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.12.2025 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом, повернуто позовну заяву в частині позовних вимог за період з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року.
Відмовляючи в задоволенні заяви про поновлення строку, суд першої інстанції зазначив, що наведені позивачем причини пропуску звернення до суду слід вважати такими, які не є об`єктивно непереборними, не залежать від його волевиявлення чи пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Позивач не навів обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, які б свідчили про поважність причин пропуску такого строку.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції від 26.12.2025 року скасувати, а справу в частині позовних вимог за період з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року направити для продовження розгляду до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вже зазначено вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було порушено строк на звернення до суду з позовною заявою встановленого ст.233 ЗКпП України.
Згідно вимог ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини 1 і 2 ст.233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).».
Отже, до 19.07.2022 року ч.2 ст.233 КЗпП України, яка розповсюджується на дані спірні правовідносини, не обмежувала будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Після 19.07.2022 року на дані спірні правовідносини свою дію розповсюджувала ч.1 ст.233 КЗпП України, оскільки ч.2 вказаної статті діяла на правовідносини, які виникли вже при звільненні працівника, а як вбачається з матеріалів справи позивач на момент звернення до суду з даним позов продовжує проходити військову службу, тобто позивач не звільнявся з лав ЗСУ.
Таким чином, з 19.07.2022 року ч.1 ст.233 КЗпП України було встановлено тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, з позовом про вирішення трудового спору у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №460/17052/21, від 06.04.2023 року у справі №260/3564/22, від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22 та інших справах за подібних правовідносин. Застосування такого підходу судом касаційної інстанції є сталим та послідовним.
Разом з тим, Законом України від 30.03.2020 року №540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: « 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 року (постанова Уряду від 11.03.2020 року №211) та закінчився 30.06.2023 року (постанова Уряду від 27.06.2023 року №651).
Таким чином відлік 3-місячного строку звернення до суду з позовом, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України, починається з 01.07.2023 року.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 року по справі №380/14039/22.
Отже, враховуючи наведені висновки та норми законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким також погоджується колегія суддів, що позивачем не було порушення строк звернення до суду з позовною заявою в частині яка стосується періоду з 11.11.2017 року по 28.02.2018 року та з 01.03.2018 року по 23.06.2022 року, оскільки цей період прийшовся на дію ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX), якою звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не обмежувалося будь-яким строком.
Щодо позовних вимог за період з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року, колегія суддів зазначає наступне.
Повертаючи позовну заяву за вказаний період, суд першої інстанції зазначив, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду слід вважати такими, які не є об`єктивно непереборними, не залежать від його волевиявлення чи пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Позивач не навів обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, які б свідчили про поважність причин пропуску такого строку.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
В позовній заяві, в заяві про поновлення строку та в апеляційній скарзі позивач стверджує, що про порушення своїх прав дізнався лише у жовтні 2025 року, після отримання відповіді на запит адвоката від 17.10.2025 року, тобто з 21.10.2025 року.
Як зазначено в наведених вище нормах КАС України та КЗпП України, строк для подання позовної заяв до суду за захистом своїх порушених прав обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
В апеляційній скарзі позивач зазначив, що він у період з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року продовжував проходити військову службу за мобілізацією та був впевнений, що Держава правильно розраховує та у повному обсязі виплачує йому належне грошове забезпечення, що він не ставив під сумнів. Під час його переведення ніхто не повідомив, що грошове забезпечення йому нараховувалося та виплачувалося без урахування індексації тому до моменту звернення до адвоката за консультацією, позивач не знав і не міг знати, про виплату грошового забезпечення не в повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у працівника відсутній обов`язок кожного разу після отримання грошового забезпечення або хоча б раз на рік, звертатися до бухгалтерій для отримання довідки про всі складові його грошового забезпечення та їх розмір.
Також роботодавець прямо не зобов`язаний самостійно надавати працівникові такі довідки разом із нарахуванням грошового забезпечення, тільки на вимогу працівника і за власним бажанням.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом б/н 17.10.2025 року з проханням надати довідку про нарахування та виплачене грошове забезпечення за період проходження ним служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 в розрізі складових, із зазначенням посадового окладу, надбавок та доплат.
21.10.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_5 підготував та направив до позивача лист за вихідним №9/2/3509 та довідку про нарахування грошового забезпечення за періоди з 02/2022 року по 06/2022 року та з 12/2023 року по 02/2025 року.
Будь якої інформації та доказів обізнаності позивача про порушення його прав з боку ІНФОРМАЦІЯ_4 до 21.10.2025 року відповідач суду не надавав.
Матеріали справи такої інформації та доказів не містять.
Отже, колегія суддів приймає доводи позивача про те, що про порушення своїх прав останній дізнався лише в жовтні 2025 року, оскільки будь яких доказів зворотного матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про порушення позивачем строку звернення до суду, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, з позовною заявою за період з 30.11.2023 року по 02.02.2025 року та як наслідок прийняття ухвали про повернення позовної заяви за вказаний період, є передчасними.
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо відкриття провадження в адміністративній справі, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала – скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.311, ст.315, ст.320, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2025 року про повернення позовної заяви в частині позовних вимог за період з 30.11.2023 по 02.02.2025 – скасувати, а справу №400/12985/25 направити для продовження розгляду до Миколаївського окружного адміністративного суду зі стадії відкриття провадження у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька   О.В. Джабурія