ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2026 року   Справа № 924/1234/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Маціщук А.В. 
секретар судового засідання Першко А.А.
за участю представників сторін:
від позивача - Коваленко О.М.
від відповідача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року у справі №924/1234/25 (повний текст складено 15 січня 2026 року, суддя Субботіна Л.О.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" 
про стягнення 1 722 145,71 грн

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Хмельницької області знаходиться справа №924/1234/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" про стягнення 1722145,71 грн.
Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року у справі №924/1234/25 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" про забезпечення доказів від 08 січня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" про стягнення 1722145,71 грн.
Не погодившись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року у справі №924/1234/25 та ухвалити нове рішення, яким задоволити заяву про забезпечення доказів та витребувати у позивача оригінали зазначених у заяві документів.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви відповідача про забезпечення доказів та неправильно застосував положення статті 110 Господарського процесуального кодексу України.
Апелянт вказує, що оригінали спірних документів перебувають виключно у володінні позивача, тоді як до матеріалів справи подано лише їх копії, засвідчені самим позивачем шляхом проставлення відмітки "згідно з оригіналом". За таких обставин, на думку скаржника, відповідач позбавлений можливості самостійно отримати оригінали документів та ініціювати проведення судової почеркознавчої або технічної експертизи без втручання суду.
Скаржник наголошує, що інститут забезпечення доказів має самостійне процесуальне призначення, яке полягає не у збиранні доказів замість сторін, а у збереженні доказів або створенні умов для їх подальшого дослідження, зокрема у випадку ризику їх втрати, знищення, підміни або зміни. На переконання апелянта, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, фактично ототожнив забезпечення доказів із витребуванням доказів, що регулюється статтею 81 ГПК України, чим допустив неправильне застосування норм процесуального права.
Крім того, апелянт зазначає, що копії документів, подані позивачем, містять ознаки фальсифікації, а також існує реальний ризик знищення, приховування або підміни оригіналів цих документів, що унеможливить перевірку їх справжності та допустимості у подальшому. На думку скаржника, за наявності таких обставин були всі передбачені законом підстави для забезпечення доказів, однак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність необхідності у вжитті відповідних заходів, чим порушив баланс процесуальних прав сторін.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 січня 2026 року у справі №924/1234/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року у справі №924/1234/25 та призначено розгляд апеляційної скарги на "25" лютого 2026 р. об 11:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.
26 січня 2026 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" - Коваленко Оксани Миколаївни надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №924/1234/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 січня 2026 року у справі №924/1234/25 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
30 січня 2026 року від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, прийнятою у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. Позивач вказує, що забезпечення доказів допускається виключно за наявності об`єктивно підтверджених підстав вважати, що відповідні докази можуть бути втрачені або їх подання в подальшому стане неможливим чи утрудненим. Натомість Відповідач у заяві про забезпечення доказів, на думку позивача, навів лише припущення щодо можливого знищення чи підміни оригіналів документів, не надавши жодних доказів на підтвердження існування такого ризику.
Позивач також зазначає, що не заперечував проти надання суду для огляду оригіналів відповідних документів, про що повідомляв у судовому засіданні, та повторно надав суду скановані копії документів. Крім того, на виконання ухвали Господарського суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року у справі №924/1234/25 ним було направлено до суду оригінали заявок та актів наданих послуг для їх огляду.
У відзиві наголошено, що відповідач не подав клопотання про призначення судової експертизи, а також не довів належними і допустимими доказами існування обставин, які б свідчили про реальну загрозу втрати чи неможливості подання оригіналів документів у майбутньому, що є обов`язковою умовою для застосування заходів забезпечення доказів. Позивач посилається на положення статей 73, 74, 77, 110 ГПК України та зазначає, що обов`язок доказування наявності відповідних підстав покладається на заявника.
19 лютого 2026 року від ТОВ "Системи захисту рослин" надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи. Апелянт звертає увагу суду на те, що ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 21 січня 2026 року по справі №924/1234/25 було дійсно витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОТРАНСНАФТА" оригінали письмових доказів. Разом з тим, зазначає, що на момент подачі апеляційної скарги апелянт дійсно вважав, що Господарський суд Хмельницької області своєю ухвалою від 14 січня 2026 року обмежує принцип змагальності сторін, оскільки подібна ухвала призводила до неможливості проведення по справі почеркознавчої експертизи.
В судовому засіданні 25 лютого 2026 року, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник позивача повністю підтримала вимоги і доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 грудня 2025 року до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи захисту рослин" про стягнення 1 722 145,71 грн, з яких: 1 720 307,57 грн – сума боргу, 1 838,14 грн – 3% річних. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом №28082025-В від 28 серпня 2025 року.
09 січня 2026 року до місцевого господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи захисту рослин" надійшла заява про забезпечення доказів. У поданій заяві відповідач зазначає, що у своєму відзиві він стверджує, що заявки №96 від 28 серпня 2025 року, №92 від 29 серпня 2025 року, №94 від 29 серпня 2025 року, №1 від 02 вересня 2025 року, №62 від 05 вересня 2025 року, №63 від 05 вересня 2025 року та №66 від 19 вересня 2025 року не були погоджені між сторонами, а відповідач не підписував жодної із зазначених заявок. На думку відповідача, вказані заявки, а також акти наданих послуг №1835 від 09 вересня 2025 року, №1837 від 13 вересня 2025 року, №1838 від 13 вересня 2025 року, №1872 від 16 вересня 2025 року, №1873 від 17 вересня 2025 року, №1903 від 17 вересня 2025 року та №1979 від 01 жовтня 2025 року містять ознаки підробки підпису директора та оригіналу печатки відповідача.
Відповідач припускає, що позивач з метою приховування факту підробки зазначених документів та уникнення відповідальності може їх знищити, що, на його переконання, може перешкодити суду встановити недопустимість відповідних доказів. Заявник звертає увагу суду на те, що оригінали таких документів мають перебувати у позивача, оскільки останній, долучаючи відповідні докази на підтвердження позовних вимог, на кожному аркуші зазначав "згідно з оригіналом".
З огляду на викладене, відповідач, керуючись статтями 110, 111 Господарського процесуального кодексу України, просить витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Дніпротранснафта" оригінали заявок №96 від 28 серпня 2025 року, №92 від 29 серпня 2025 року, №94 від 29 серпня 2025 року, №1 від 02 вересня 2025 року, №62 від 05 вересня 2025 року, №63 від 05 вересня 2025 року, №66 від 19 вересня 2025 року, а також актів наданих послуг №1835 від 09 вересня 2025 року, №1837 від 13 вересня 2025 року, №1838 від 13 вересня 2025 року, №1872 від 16 вересня 2025 року, №1873 від 17 вересня 2025 року, №1903 від 17 вересня 2025 року та №1979 від 01 жовтня 2025 року.
Місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 110 Господарського процесуального кодексу України підстав для забезпечення доказів, зазначивши, що заявником не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, зокрема реального ризику втрати, знищення чи неможливості подання доказів у подальшому, у зв`язку з чим заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи захисту рослин" від 08 січня 2026 року залишена без задоволення.
Колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1 – 4 статті 110 ГПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Аналізуючи наведені положення, суд зазначає, що процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
Тобто це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Як убачається з поданої заяви, відповідач фактично обґрунтовує необхідність забезпечення доказів припущенням про можливе знищення позивачем оригіналів заявок та актів наданих послуг. Водночас жодних доказів, які б свідчили про існування реальної загрози втрати, знищення чи підміни відповідних документів, заявником не надано.
Відповідно до статей 73, 74 ГПК України саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини, що відповідно до законодавства повинні підтверджуватися певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами (частина 1 статті 77 ГПК України). Суд оцінює докази на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів (частина 1 статті 86 ГПК України). У даному випадку заявником не доведено наявності передбачених законом умов для застосування заходів забезпечення доказів.
Крім того, представник позивача у відзиві на позов та в судовому засіданні 14 січня 2026 року повідомив про відсутність заперечень щодо надання суду для огляду оригіналів відповідних документів у разі необхідності, що також спростовує доводи про наявність ризику їх знищення.
Колегія суддів додатково звертає увагу, що відповідно до частини 6 статті 91 ГПК України у разі подання копії письмового доказу суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати його оригінал, а у разі неподання оригіналу та сумнівів щодо відповідності копії оригіналу такий доказ не береться судом до уваги. Отже, відповідач не позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права шляхом подання відповідного клопотання у межах розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції статті 110 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.
Посилання скаржника на те, що оригінали документів перебувають у володінні позивача, саме по собі не свідчить про існування передбачених законом підстав для забезпечення доказів. Перебування доказів у володінні іншої сторони спору є звичайною процесуальною ситуацією та не ототожнюється із ризиком їх втрати, знищення чи підміни. Інститут забезпечення доказів має винятковий характер і застосовується лише за наявності об`єктивно підтверджених обставин, які свідчать про реальну загрозу втрати доказів, а не за формального припущення такої можливості.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, відповідач, обґрунтовуючи заяву, фактично обмежився припущенням про можливе знищення позивачем оригіналів документів, не надавши жодних належних і допустимих доказів на підтвердження існування відповідного ризику. Такі твердження носять гіпотетичний характер та не відповідають вимогам статей 73, 74 ГПК України щодо обов`язку доказування обставин, на які посилається сторона.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції ототожнив забезпечення доказів із витребуванням доказів, є безпідставними. Навпаки, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що процесуальний механізм забезпечення доказів спрямований на запобігання їх можливій втраті, тоді як у даному випадку заявник не довів існування відповідної загрози.
При цьому чинне процесуальне законодавство передбачає інші способи перевірки достовірності письмових доказів, зокрема право учасника справи заявити клопотання про витребування оригіналу письмового доказу відповідно до частини шостої статті 91 ГПК України, а у разі неподання оригіналу – можливість неврахування такого доказу судом.
Крім того, як зазначено у відзиві позивача та встановлено судом першої інстанції, представник позивача не заперечував щодо надання суду для огляду оригіналів документів у разі необхідності, а також направив оригінали запитуваних документів до суду для їх огляду. За таких обставин твердження апелянта про існування реального ризику їх знищення або приховування є спростованими матеріалами справи.
Не заслуговують на увагу і доводи скаржника щодо порушення принципу змагальності та рівності сторін. Відповідач не був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема заявити клопотання про витребування оригіналів доказів чи призначення експертизи. Сам факт неподання такого клопотання не може бути підставою для застосування виняткового механізму забезпечення доказів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та неправильному тлумаченні норм процесуального права, не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду та не містять правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали.
За таких обставин доводи заяви про забезпечення доказів ґрунтуються виключно на припущеннях і не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення доказів є правомірним та обґрунтованим.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування ухвали Господарського суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року у справі №924/1234/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Захисту Рослин" на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року у справі №924/1234/25 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 14 січня 2026 року у справі №924/1234/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню. 
Матеріали оскарження ухвали у справі №924/1234/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "25" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Василишин А.Р. 

Суддя   Маціщук А.В.