Справа № 156/1560/25
Провадження № 2/156/123/26
Рядок статзвіту № 61

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и 
13 березня 2026 року сел. Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області у складі:
головуючого - судді Комзюк Н.Н.,
за участю секретаря судового засідання - Кирилюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального судового провадження цивільну справу №156/1560/25 за позовом  ОСОБА_1 до Іваничівської селищної ради Володимирського району Волинської області про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2025 представник позивача адвокат Білецька Інна Миколаївна звернулась до суду з позовом до Іваничівської селищної радиВолодимирського району Волинської області, в якому просить визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що позивач пропустила строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки через його смерть вона тривалий час перебувала у пригніченому стані. Окрім цього, позивач вважала, що фактично прийняла спадщину.
Ухвалою судді від 29 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Витребувано з Іваничівської державної нотаріальної контори Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру щодо ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 24 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач та її представник не прибули. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. 
Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за відсутності представника Іваничівської селищної ради. Позовні вимоги визнала у повному обсязі.
Суд, з урахуванням поданих заяв сторін про розгляд справи за їх відсутності, вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі на підставі наданих доказів.
Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №119, виданого 21 жовтня 2024 року Центром надання адміністративних послуг Іваничівської селищної ради.
Позивач у справі є донькою померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 28 березня 1974 року Іваничівським відділом РАЦС Волинської області, актовий запис №20, а також копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 05.03.1994 відповідно до якого ОСОБА_3 після одруження присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ».
Тобто, відповідно до ст.1261 ЦК України, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька.
Після смерті ОСОБА_2  відкрилась спадщина, до складу якої зокрема входить земельна ділянка (пай) площею 3,86 га, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори від 17.07.2002, реєстровий номер 1334.
Постановою від 17 грудня 2025 року №627 державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кононенко Л.С. відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з огляду на пропуск встановленого законом строку на звернення з заявою про прийняття спадщини, запропоновано звернутися до суду для надання додаткового терміну подачі заяви про прийняття спадщини
На виконання ухвали Іваничівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2025 року Іваничівська державна нотаріальна контора Волинської області листом від 13 січня 2026 №09/01-16 повідомила, що спадкова справа після ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у нотаріальній конторі не заводилась, заповіти не посвідчувались.
Також, відповідно наданих нотаріальною конторою інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 13 січня 2026 року вбачається, що за параметрами запиту « ОСОБА_2 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 » відомості у Спадковому реєстрі відсутні.
Таким, чином судом встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, заповіти відсутні.
З довідки Центру надання адміністративних послуг Іваничівської селищної ради від 16.12.2026 про осіб місце проживання яких було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 слідує, що за вказаною адресою був зареєстрований  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 12.08.1980 по 21.10.2024.
Таким чином, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2  відсутні спадкоємці, які відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, фактично прийняли спадщину.
Дружина спадкодавця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 10.08.2018.
Відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, суди відкривають провадження у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Враховуючи вищезазначене Іваничівська територіальна громада в особі Іваничівської селищної ради Володимирського району Волинської області є належним відповідачем у даній справі.
Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
За змістом ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1статті 1270 ЦК України).
За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Судом встановлено, що на час відкриття спадщини позивач не проживала із спадкодавцем ОСОБА_2 , а відтак, відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України повинна була подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців, починаючи з часу відкриття спадщини.
Однак, у встановлений законодавством строк, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, позивач не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька, так як помилково вважала, що фактично прийняла спадщину. 
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Отже, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Не є поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі, закордонним; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.03.2020 у справі №314/2550/17, провадження № 61-41480св18.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року, при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено, поміж іншим, справедливість, добросовісність та розумність.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Принцип «пропорційності» тісно пов?язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід?ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв?язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18).
Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер?їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов?язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Беручи до уваги наведене вище, суд вважає, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини є непропорційними, оскільки вона, як спадкоємець першої черги, втратить право на спадкування майна, яке залишилось після смерті її батька, тобто вказані обставини будуть для неї занадто надмірним тягарем. 
Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
За нормами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, тобто фактично вказав на відсутність зацікавленості Іваничівської територіальної громади у реалізації права на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_2 .
Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Заявлена вимога ґрунтується на законі та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представник позивача просила залишити судові витрати за позивачем.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76 - 82, 89, 206, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Визначити  ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю 2 (два) місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька  ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.
Згідно вимог п.4 ч.5 ст. 265 ЦПК України:
позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , рнокпп - НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;
відповідач: Іваничівська селищна рада Володимирського району Волинської області, місцезнаходження: 45300, Волинська область, Володимирський район, селище Іваничі, вул. Грушевського, буд. 13, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 04335186.

Суддя: Н.Н. Комзюк