ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" березня 2026 р. Справа№ 910/806/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Спаських Н.М. 
Хрипуна О.О. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 24.03.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 (повний текст складено 30.01.2026)
про забезпечення позову
у справі № 910/806/26 (суддя - Зеленіна Н.І.)
за позовом заступника Генерального прокурора Крим Максим Юрійович Офісу Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд»
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у сумі 16 464 965,46 грн., 3% річних у сумі 511 486,20 грн. та інфляційних втрат у сумі 1 267 802,34 грн.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/806/26 за позовом заступника Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (далі - ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення на користь Київської міської ради для зарахування в дохід місцевого бюджету Київської міської територіальної громади безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту в розмірі 16 464 965,46 грн., трьох процентів річних від простроченої суми безпідставно збережених коштів у розмірі 511 486,20 грн. та втрат інфляції у розмірі 1 267 802,34 грн.
Під час розгляду вказаної справи прокурором було подано заяву про забезпечення позову, у якій заявник просив суд:
- вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032) як в національній валюті (гривня), так і в іноземній, що розміщені на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032), в межах суми позовних вимог на загальну суму 18 244 254 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26, з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 про виправлення описки, заяву заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича Офісу Генерального прокурора задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032) як в національній валюті (гривня), так і в іноземній, що розміщені на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032), в межах суми позовних вимог на загальну суму 18 244 254,00 грн.
Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що:
- арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам;
- можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін;
- саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22);
- питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову;
- враховуючи наведені заступником Генерального прокурора Крим Максимом Юрійовичем Офісу Генерального прокурора обґрунтування підстав звернення до суду з позовом - існування у відповідача значної суми заборгованості перед Державним бюджетом України, визначений заявником захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» як в національній валюті (гривня), так і в іноземній, що розміщені на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд», в межах суми позовних вимог на загальну суму 18 244 254,00 грн. є адекватним, співмірним та логічно пов`язаним із предметом даного позову, що тим самим забезпечить виконання рішення суду (у випадку задоволення позову) та тим самим досягне мети забезпечення.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича Офісу Генерального прокурора про забезпечення позову відмовити, скасувати арешт, накладений ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26 на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд».
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- в порушення положень ст. 139 ГПК України, заява заступника прокурора про забезпечення позову не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету жодного з учасників, зазначених в заяві,;
- у заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича відсутні підтверджені повноваження для звернення до суду як з позовною заявою у даній справі, так й з заявою про забезпечення позовної заяви заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича в інтересах держави в особі Київської міської ради, оскільки прокурор в порушення вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» не обґрунтував належним чином, що ж конкретно стало підставою для звернення до суду;
- позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідач вчиняв дії, які свідчать про ухилення від виконання зобов`язання, а також ймовірності того, що майно та/або грошові кошти відповідача можуть зникнути шляхом відчуження, чи що відповідач вживає заходи з витрачання своїх коштів, унаслідок чого неможливо буде виконати судове рішення, оскільки:
1) жоден правочин, спрямований на ухилення від виконання зобов`язання, після пред`явлення вимог позивача не був вчинений, позивач не підтвердив протилежне та навпаки ввів суд в оману щодо цих обставин;
2) станом на дату подачі апеляційної скарги відповідач не має жодних відкритих виконавчих проваджень чи судових рішень, які набрали законної сили, щодо стягнення з нього коштів;
3) з дати державної реєстрації відповідач має постійну юридичну адресу, виробничі потужності, репутацію та досвід, за рахунок чого належним чином виконує договірні зобов`язання, відповідач має укладені договори з багатьма контрагентами і ніколи не ухилявся від виконання своїх зобов`язань;
- вжиття заходів забезпечення у цій справі ставить під ризик виконання поточних зобов`язань відповідача перед контрагентами та працівниками, що призведе до ще більших судових спорів, а також ставить під ризик взагалі господарську діяльність відповідача.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 справа № 910/806/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Хрипун О.О., Тищенко О.В.
З урахуванням того, що апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 витребувано матеріали справи № 910/806/26 у Господарського суду міста Києва, а розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.
26.02.2026 матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/806/26 призначено до розгляду на 24.03.2026 об 11:50 год.
18.03.2026 до суду від прокурора відділу Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:
- з урахуванням положень ст. 6 ГПК України та наявності електронного кабінету у заступника Генерального прокурора, заява про забезпечення позову подана через відповідну підсистему, а відомості про наявність чи відсутність електронного кабінету в інших учасників справи окремо не зазначаються;
- у додатках до поданої заяви про забезпечення позову наявна інформація про надсилання її копії усім учасникам справи через відповідні електронні кабінети, що свідчить про дотримання вимог ст. 139 ГПК України;
- посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025, відповідач фактично обмежився вибірковим тлумаченням окремих положень мотивувальної частини, не надавши належної оцінки загальним правовим висновкам Конституційного Суду України, їх системному змісту, а також резолютивній частині цього рішення, яка є обов`язковою до виконання та застосування;
- в період дії воєнного стану в Україні вагомою є потреба всебічно забезпечити захист інтересів держави Україна та стабільність конституційного правопорядку, й виходить із того, що неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в умовах воєнного стану;
- звернення прокурора з позовом та відповідною заявою про забезпечення цілком узгоджується з чинними нормами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та зазначеним Рішенням Конституційного Суду України;
- вжиті судом заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном та не позбавляється їх;
- у разі подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке перебуває в його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога про надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22);
- невжиття заходів забезпечення позову в цій справі створює істотні негативні наслідки для фінансового стану позивача, що суперечить завданню господарського судочинства щодо ефективного захисту порушених майнових прав. У зв`язку із цим відсутність реальних гарантій виконання майбутнього рішення суду ставить позивача у стан правової та економічної невизначеності;
- в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для забезпечення позову, оскільки відповідач має значну суму заборгованості перед Державним бюджетом України, а тому запропонований захід у вигляді накладення арешту на грошові кошти в межах суми позовних вимог є адекватним, співмірним та логічно пов`язаним із предметом цього позову та тим самим досягне мети такого забезпечення;
- в апеляційній скарзі відсутні будь-які доводи чи докази, які б свідчили про недоцільність, надмірність або неспівмірність застосованого судом заходу забезпечення позову. Скаржник не навів обставин, які б підтверджували відсутність ризику утруднення або неможливості виконання рішення суду, не обґрунтував, у чому саме полягає порушення балансу інтересів сторін, а також не довів, що застосований захід створює для нього непропорційні чи невиправдані обмеження.
18.03.2026 від Київської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник зазначив наступне:
- враховуючи, що розгляд справи по суті ще не відбувся, ухвала Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26 не може бути скасована з мотивів відсутності у прокуратури повноважень для звернення до суду;
- згідно з абзацом 4 частини 8 статті 6 ГПК України, якщо цим Кодексом встановлено вимогу зазначення у змісті процесуального документа відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, особа, яка подає до суду відповідний процесуальний документ в електронній формі через електронний кабінет, звільняється від обов`язку зазначення відповідних відомостей. З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову була подана заступником Генерального прокурора до Господарського суду міста Києва в електронній формі через підсистему «Електронний суд». При цьому, копія вказаного документа була направлена іншим учасникам справи через підсистему «Електронний суд» на їх електронні кабінети;
- можливість відповідача у будь-який момент розпорядитися наявними на його рахунках грошовими коштами є беззаперечною, а тому таке розпорядження в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За вказаних умов вимога про надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22);
- апеляційна скарга не містить доводів чи доказів, які б свідчили про недоцільність, надмірність або неспівмірність застосованого судом заходу забезпечення позову;
- Господарським судом міста Києва задоволено заяву про забезпечення позову та ухвалено вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» в межах суми позовних вимог на загальну суму 18 244 254,00 грн.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 № 09.1-08/954/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/806/26 у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні у період з 18.03.2026 по 31.03.2026.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 справа № 910/806/26 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Спаських Н.М.) справу № 910/806/26; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 24.03.2026 об 11:50 год.
24.03.2026 до суду від апелянта надійшли додаткові пояснення, в яких заявник просить:
- надати йому дозвіл подати додаткові пояснення до апеляційної скарги у справі №910/806/26, в порядку статті 161 ГПК України та прийняти до розгляду вказані додаткові пояснення;
- долучити до матеріалів справи копію позовної заяви Заступник Генерального прокурора Крим Максим Юрійович Офіс Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради від 27.01.2026 з додатками;
- відмовити у долученні до матеріалів справи №910/806/26 відзиву Офісу Генерального прокурора, як такого, що підписаний не повноважною особою.
У вказаних поясненнях апелянт зауважив на тому, що прокурором невірно визначено позивач у справі, а також на відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави.
В судовому засіданні 24.03.2026 прокурор проти залучення до матеріалів справи додаткових пояснень відповідача та доданих до них доказів не заперечив. 
Розглянувши подані апелянтом додаткові пояснення, колегія суддів зазначає про таке.
Стаття 13 ГПК України встановлює, що:
- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;
- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом;
- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
- суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Отже, за положеннями ГПК України кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим ГПК України.
У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).
У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).
З огляду на те, що апелянтом додаткові пояснення подані на спростовування доводів, викладених у відзивах на його апеляційну скаргу, суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, прийняти до розгляду подані апелянтом додаткові пояснення та долучити до матеріалів справи копію позовної заяви Заступник Генерального прокурора Крим Максим Юрійович Офіс Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради від 27.01.2026 з додатками.
При цьому, оскільки апелянтом у поданих поясненнях фактично не наведено підстав для відмови у дорученні до матеріалів справи №910/806/26 відзиву Офісу Генерального прокурора, як такого, що підписаний не повноважною особою, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданого клопотання в цій частині.

Станом на 24.03.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Позивач та третя особа представників в судове засідання не направили.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників позивача та третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.
У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши пояснення представника відповідача та прокурора, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвалу суду першої інстанції не підлягає зміні або скасуванню, з наступних підстав.

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/806/26 за позовом заступника Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (далі - ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення на користь Київської міської ради для зарахування в дохід місцевого бюджету Київської міської територіальної громади безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту в розмірі 16 464 965,46 грн., трьох процентів річних від простроченої суми безпідставно збережених коштів у розмірі 511 486,20 грн. та втрат інфляції у розмірі 1 267 802,34 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконано обов`язок зі сплати пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту у зв`язку із прийняттям в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів відповідно до сертифіката від 16.12.2024 № ІУ123241210537, що мала бути сплачена замовником будівництва на користь територіальної громади міста Києва (до місцевого бюджету), з огляду на що відповідач повинен сплатити безпідставно збережені грошові кошти у вигляді пайової участі у розмірі 16 464 965,46 грн., три проценти річних від простроченої суми безпідставно збережених коштів у розмірі 511 486,20 грн. та втрати інфляції у розмірі 1 267 802,34 грн., що загалом становить 18 244 254,00 грн.
При зверненні до суду з позовом прокурор зазначає про наступне.
03.11.2015 замовнику будівництва - відповідачу видано дозвіл № ІУ115153072151 на виконання будівельних робіт житлового комплексу на вул. Воскресенській, 2-А у Дніпровському районі міста Києва. Вказаний дозвіл наданий на будівництво на земельній ділянці з кадастровим номером: 8000000000:66:134:0005 загальною площею 1,9506 га, яка перебувала у користуванні у відповідача під час здійснення будівництва, цільове призначення зазначеної земельної ділянки - для обслуговування та експлуатації виробничої бази.
Надалі відповідачу видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 16.12.2024 № ІУ123241210537. Термін будівництва визначено з 03.11.2015 по 04.11.2024. Згідно із сертифікатом № ІУ123241210537 прийнято в експлуатацію об`єкт будівництва «Нове будівництво житлового комплексу». Відповідно до техніко-економічних показників указаного будівництва об`єкт належить до житлової забудови.
У сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 16.12.2024 № ІУ123241210537 містяться відомості про проведення під час будівництва експертизи, у межах якої досліджувалися питання міцності, надійності, довговічності, експлуатаційної безпеки, санітарного і епідеміологічного благополуччя населення, охорони праці, екології, пожежної безпеки, енергозбереження, архітектури, інженерно-технічних заходів цивільного захисту, створення умов для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення (додаток 6 до позову). 
Також у зазначеному сертифікаті наявна інформація про звільнення замовника будівництва від обов`язку сплати коштів пайової участі на підставі п. 13 розділу I Закону України від 29.09.2019 № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - Закон № 132-ІХ).
Однак, за твердження прокурора, відсутні підстави для звільнення відповідача як замовника будівництва від сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва.
Прокурор зазначає, що з листа Департаменту економіки та інвестицій Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.12.2025 № 050/08-5249 вбачається, що відповідач не уклав договір про пайову участь і не сплатив відповідні кошти до бюджету територіальної громади, у тому числі на виконання вимог Закону № 132-IX, що свідчить про порушення встановленого обов`язку.
Враховуючи, що відповідач є замовником будівництва, оскільки саме йому наданий дозвіл на виконання будівельних робіт та виданий сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, на нього покладається обов`язок сплати пайової участі, однак, оскільки відповідач не виконав передбачені законодавством зобов`язання щодо звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі, укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та сплати пайової участі, викладене стало підставою для звернення прокурора до суду з цим позовом в інтересах територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Під час розгляду вказаної справи прокурором було подано заяву про забезпечення позову, у якій заявник просив суд:
- вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032) як в національній валюті (гривня), так і в іноземній, що розміщені на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032), в межах суми позовних вимог на загальну суму 18 244 254 грн.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, заявник послався на те, що:
- у відповідача наявне прострочене грошове зобов`язання зі сплати коштів пайової участі, встановленого законом, невиконання якого призвело до безпідставного збереження значної суми бюджетних коштів та порушення публічних інтересів держави у бюджетній сфері;
- умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову;
- метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову
- тривала несплата заборгованості та необмежена можливість відповідача розпоряджатися власними коштами свідчать про реальний ризик ускладнення або унеможливлення виконання майбутнього судового рішення, а тому ужиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти є співмірним, обґрунтованим та необхідним для гарантування реального й ефективного виконання рішення суду в разі задоволення позову та відповідає вимогам статей 136-137 ГПК України і усталеній практиці Верховного Суду
- виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від наявності у відповідач необхідної для виконання судового рішення суми грошових коштів;
- протиправна бездіяльність відповідача негативно впливає на фінансовий стан позивача , оскільки сума простроченої заборгованості є істотною та безпосередньо впливає на можливість належного виконання публічних фінансових зобов`язань реалізації програм соціально-економічного розвитку;
- навмисне ухилення відповідача від погашення простроченої заборгованості та зволікання з виконанням обов`язку зі сплати коштів до бюджету створює ризик утворення безнадійної заборгованості, що з урахуванням публічного характеру спірних коштів є неприпустимим з огляду на принципи бюджетної дисципліни та справедливості;
- тривала несплата заборгованості та необмежена можливість відповідача розпоряджатися власними коштами свідчать про реальний ризик ускладнення або унеможливлення виконання майбутнього судового рішення, а тому ужиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти є співмірним, обґрунтованим та необхідним для гарантування реального й ефективного виконання рішення суду в разі задоволення позову та відповідає вимогам статей 136-137 ГПК України і усталеній практиці Верховного Суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26, з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 про виправлення описки, заяву заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича Офісу Генерального прокурора задоволено, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.
Відповідно до статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;
6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;
7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 543/730/14-ц).
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19 тощо.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
За загальним правилом достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.
При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на особу, яка клопоче про таке забезпечення та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України). Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.
Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19, від 28.10.2019 у справі № 916/1845/19).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 та від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, а також у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Предметом позовних вимог у даному випадку є майнова вимога про стягнення 18 244 254,00 грн.
Оскільки виконання в майбутньому судового рішення у справі за позовом про стягнення коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, то застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову безпосередньо пов`язане із предметом позову.
Адекватність такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах ціни позову полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
При цьому заявлений захід забезпечення позову відповідає вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Крім того, як зазначається в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) може свідчити про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Аналогічний висновок викладено також в постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22, від 20.04.2023 у справі № 914/3316/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 09.06.2023 у справі № 37з-23, від 11.12.2023 у справі № 904/1934/23.
Зазначене відповідає як змісту статей 136 та 137 ГПК України щодо підстав та заходів для забезпечення позову, так і сталій практиці Верховного Суду щодо забезпечення позовів, врахованій судом попередньої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення.
Отже у спірній ситуації виконання в майбутньому судового рішення у цій справі (у разі задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
При цьому, як вірно вказано судом першої інстанції, у даному випадку існує вірогідність того, що відповідач може в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так як, оскільки в силу положень статті 192 ЦК України гроші є платіжним засобом, то відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами, тому доведення позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.
Вказані висновки відповідають правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2025 у справі № 916/2175/25.
Крім того, з огляду на звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22). Саме відповідач має спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках, зазначити про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що може свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову, проте вказаного відповідачем зроблено не було.
Колегія суддів вважає також за необхідне звернутися до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, такого змісту:
« 43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
44. У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
45. Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
48. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.».
Слід зазначити і про те, що арешт коштів на рахунках означає, що грошові кошти залишаються у власності відповідача і знерухомлюються з метою недопущення їх виведення з рахунків боржників й уникнення виконання судового рішення у майбутньому, такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову.
Немає підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки грошові кошти залишаються у володінні та користуванні, а можливість ними розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини коштів, якої стосується спір. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 911/1111/20, від 21.01.2022 у справі № 910/5079/21.
Колегія суддів зауважує, що:
- запропонований позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти не порушує та не обмежує права будь-яких осіб, в тому числі відповідача, а лише встановлює певні обмеження, наявність яких сприятиме ефективному захисту прав позивача в межах одного та саме цього судового провадження без нових звернень до суду;
- застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на кошти не порушить прав та охоронюваних законом інтересів відповідача у справі чи інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не призведе до втручання у звичайну діяльність учасників судового процесу, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо використання коштів, наявних у відповідача, існування яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
З вказаного колегія суддів окремо зауважує на тому, що відповідачем не надано жодних доказів того, що накладення арешту на його кошти та майно в межах суми позовних вимог призведе до втручання у його звичайну господарську діяльність, проте, у випадку наявності таких обставин відповідач не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції із завою про скасування заходів забезпечення позову.
Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 та постановах Верховного Суду від 28.07.2023 у справі № 903/965/22, від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22.
Адже інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18).
У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами.
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21).
При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (такого висновку дотримується Верховний Суд у постановах: від 15.09.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19, від 16.10.2019 у справі № 911/1530/19, 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 20.09.2022 у справі № 916/307/22, від 03.03.2023 у справі № 907/269/22).
Верховний Суд неодноразово наголошував (у т.ч. в постановах від 09.12.2020 у справі № 910/9400/20, від 21.12.2020 у справі № 910/9627/20) на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Відтак, колегія суддів звертає увагу, що згідно з резолютивною частиною ухвали Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26 суд застосував заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній, що розміщені на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать відповідачу, в межах суми позову, конкретизувавши суму щодо накладеного ним арешту, а саме: 18 244 254,00 грн., що відповідає заявленій позивачем сумі позовних вимог.
Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім «право на суд», яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі «Кюблер проти Німеччини», заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені «правом на суд».
При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
З огляду на вказане суд першої інстанції цілком вірно виснував, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній, що розміщені на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать відповідачу, в межах суми позову у розмірі 18 244 254,00 є адекватним та обґрунтованим заходом забезпечення позову, який відповідає меті їх застосування та перебуває у безпосередньому зв`язку з предметом позову, а також є співмірними з заявленими позивачем вимогами, оскільки тимчасово унеможливлять розпорядження грошовими коштами та майном, на яке буде накладено арешт, водночас спрямовані на запобігання ймовірним порушенням прав позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін до вирішення справи по суті. Схожа правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 07.04.2025 у справі № 915/1386/24.
В контексті доводів апеляційної скарги, як в частині відсутності у заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича повноважень для звернення до суду з позовною заявою у даній справі та з заявою про забезпечення позовної заяви, а також в частині невірного визначення прокурором позивача у цій справі, колегія суддів звертає увагу на висновки, зроблені Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.01.2025 у справі № 903/497/24:
« 6.33 Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом із винесенням відповідного рішення, а забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
6.4. Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд насамперед повинен з`ясувати зміст позовних вимог, а також правові підстави позову, оскільки суд, який не вирішує спору по суті, у будь-якому випадку не може застосувати такого заходу забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог (див. ухвалу Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 906/824/17 та постанову від 21.01.2019 у справі № 902/483/18).
6.5. З огляду на наведене колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що на стадії розгляду заяви про забезпечення позову суд не вирішує та не розглядає справу по суті, а у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову оцінка наявності/відсутності права позивача на звернення до суду, підстав заявлених позовних вимог, юрисдикції у справі повинна здійснюватися судом в іншому порядку та на іншій стадії і в такому випадку не мала надаватись судом апеляційної інстанції під час перегляду ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову.».
Відтак, колегія суддів зауважує, що питання наявності/відсутності у заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича повноважень для звернення до суду з даною позовною заявою та визначення належного позивача мають бути вирішені судом першої інстанції в іншому порядку та на іншій стадії і вказаному питанню не може бути надана оцінка судом апеляційної інстанції під час перегляду ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову.
Окрім цього, розглянувши доводи відповідача про те, що заява заступника прокурора про забезпечення позову не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету жодного з учасників, зазначених в заяві, колегія суддів зазначає про наступне.
Пунктом 2 частини 1 статті 139 ГПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Таким чином, вказана норма не вимагає вказувати наявність або відсутність електронного кабінету інших учасників справи.
Водночас, згідно з абз. 4 ч. 8 ст. 6 ГПК України закріплено, що, якщо цим Кодексом встановлено вимогу зазначення у змісті процесуального документа відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету, особа, яка подає до суду відповідний процесуальний документ в електронній формі через електронний кабінет, звільняється від обов`язку зазначення відповідних відомостей.
З матеріалів справи вбачається, що заява про забезпечення позову була подана заступником Генерального прокурора до Господарського суду міста Києва в електронній формі через підсистему «Електронний суд». Водночас, матеріалами справи підтверджується, що копія даної заяви була направлена іншим учасникам справи через підсистему «Електронний суд» до їх електронних кабінетів.
Таким чином, колегія суддів вважає доводи відповідача щодо процесуальних порушень під час подачі заяви про забезпечення позову необґрунтованими.
Зважаючи на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви заступника Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича Офісу Генерального прокурора про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032) як в національній валюті (гривня), так і в іноземній, що розміщені на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ТОВ «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» (ЄДРПОУ 03334032), в межах суми позовних вимог на загальну суму 18 244 254,00 грн.
Отже, доводи, наведені скаржником у апеляційній скарзі, у цьому випадку не отримали підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне управління № 3 Київзеленбуд» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2026 у справі № 910/806/26 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 25.03.2026

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді Н.М. Спаських

О.О. Хрипун