ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
08 квітня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/271/23 	
Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В. 
при секретарі судового засідання Касюдик О.О.
розглянув справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ"
до відповідача: Заліщицької міської ради
про визнання права власності 
за участі представників 
позивача: Гуцалюк А.Р., адвокат; Тимошик М.М.. директор;
відповідача: Німко Л.А., самопредставництво ; Савірко Б.Ю., самопредставництво.  
Суть справи:
На розгляді Господарського суду Тернопільської області заходиться справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" до Заліщицької міської ради про визнання права власності.
Судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 
В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважними представниками, позивач посилається на те, що сесією Заліщицької міської ради прийнято рішення №571 "Про надання дозволу КП "Заліщицьке міське комунальне підприємство" на взяття на баланс двох білбордів в м. Заліщики", що вказує на не визнання відповідачем права власності ТОВ "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" на білборди, що знаходяться на вул. С. Бандери, 4 та 116 в м. Заліщики, Тернопільської області. Зазначає, що доказів набуття у власність органом місцевого самоврядування вищевказаних рекламних конструкцій відповідач не надано.
Представники органу місцевого самоврядування у судовому засіданні проти позову заперечують з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву №03-23/1020-1 від 30.05.2023, запереченнях №б/н (вх.№5781) від 03.07.2023 та письмових поясненнях №б/н (вх.№1261) від 17.02.2026. Зокрема, вказують на те, що дозволів на розміщення рекламоносіїв в межах міста Заліщики, Заліщицька міська рада ні позивачу, ні попередньому власнику білбордів не надавала, оскільки заяв про надання таких дозволів на адресу міської ради від цих господарюючих суб`єктів не поступало. Натомість, видача таких дозволів Тернопільською облдержадміністрацією вказує на те, що належні на праві власності позивачу рекламні носії знаходяться поза межами населеного пункту м. Заліщики. Отже, орган місцевого самоврядування стверджує, що білборди позивача знаходяться поза межами населених пунктів, а рекламоносії які є предметом цього спору належать міській раді і відповідно нею підставно передані на баланс КП "Заліщицьке МКП". 
Позивачем подано 07.04.2026 заяву №б/н (вх.№2769) про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн та витрат, пов`язаних з проведенням експертизи у розмірі 7 572,80 грн.
Справа розглядалась з технічною фіксацією (звукозапис) судового процесу відповідно до ст. 222 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив наступне. 
На підставі рішення Служби автомобільних доріг у Тернопільській області Товариству з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанія "Тернопіль" 19.09.2007 була надана згода №01391/363/09-07-50 на розміщення спеціальної конструкції зовнішньої реклами на землях дорожнього господарства вздовж автомобільних доріг державного значення поза межами населених пунктів. Адреса місця встановлення спеціальної конструкції і зовнішньої реклами: Розміщення рекламного щита вздовж автомобільної дороги М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 437+700 (ліворуч).
В подальшому, 01.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанія "Тернопіль" (Продавець) та ТОВ "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна № [01/09], згідно з п.1.1 якого Продавець продає, а Покупець купує рекламні конструкції (майно).
У підпункті 1.1.1 цього правочину його контрагенти домовилися, що перелік, місце розташування майна та дозвільні документи на нього визначаються додатком №1 до договору.
Майно належить Продавцю на праві власності. Продавець свідчить, що на момент укладення цього договору майно нікому іншому не продане, не подароване, в інший спосіб не відчужене, не заставлене, в спорі і під забороною (арештом) та/або податковою заставою не перебуває, стосовно нього не ведуться судові спори, вільне від будь-яких прав і претензій третіх осіб, не внесене до статутного капіталу юридичної особи. Загальна ціна продажу майна, зазначеного в п.1.1. та Додатку №1 становить 10 000 грн в т.ч. ПДВ. Все майно, що продається за даним договором є таким, що було у вжитку, Продавець надав Покупцеві усю необхідну інформацію про стан майна, а Покупець оглянув майно до підписання цього договору (п.п.1.2., 1.3., 1.4., 1.5.).
Згідно з п.3.1 даної угоди, право власності на майно переходить від Продавця до Покупця з моменту підписання сторонами договору. 
Відповідно до п.10.1, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором. 
В додатку №1 у переліку майна значаться 96 білбордів. У тому числі під номером 38 зазначений білборд за адресою М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 437+700 ліворуч (вул. Бандери 4, м. Заліщики Тернопільської області), та під номером 87 білборд за адресою М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 405+400 ліворуч (вул. Бандери 4, м. Заліщики Тернопільської області).
В подальшому 21.01.2015 між Департаментом розвитку інфраструктури, транспорту та туризму Тернопільської обласної державної адміністрації (Департамент) та ТОВ "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" (Користувач) були укладені два договори №37/2015 та №38/2015 про право на тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, з аналогічними умовами, згідно з п.2.1. яких Департамент на безоплатній основі на певний строк надає Користувачу право тимчасового користування місцем для розташування рекламного засобу на землях автомобільного транспорту та дорожнього господарства (площа території відкритої місцевості, землі в межах смуги відведення автомобільних доріг) чи інших земель, що перебувають у державній власності.
За умовами, що викладені у підпункті 12 п.4.2 вищевказаних правочинів Користувач зобов`язався провести погодження з відповідними органами до моменту подачі заяви на видачу дозволу, відповідно до Типових правил розміщення зовнішньої реклами поза межами населених пунктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2012 №1135.
У додатках до договорів №37/2015 та №38/2015, серед іншого, міститься план розміщення рекламного засобу М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 406+300 праворуч (орієнтовно GPRS 48.661241, 25.722199) та М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 437+700 ліворуч (орієнтовно GPRS 48.635704, 25.735418).
Як вказує позивач, йому 06.05.2019 був виданий дозвіл на розміщення зовнішньої реклами поза межами населених пунктів Тернопільської області на підставі розпорядження голови Тернопільської облдержадміністрації від 03.05.2019 № 249-од. В дозволі вказана адреса місця розташування рекламного засобу: смуга відводу автомобільної дороги М-19 Доманове-Ковель-Чернівці- Тереблече км 437+700 ліворуч.
В подальшому, 10.10.2019 між ТОВ "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" (Орендодавець) та ФОП Тимошика М.М. (Орендар) було укладено договір оренди №1/10, згідно з п.1.1. якого предметом цього договору є строкова передача в користування на платній основі Орендодавцем Орендарю рекламоносії (Об`єкти) у кількості 9 (дев`ять) та відповідно до адресної програми згідно Додатку №1, який є невід`ємною частиною договору, а також платне розміщення й експлуатування реклами на вказаних рекламоносіях та технічне обслуговування рекламоносіїв протягом дії договору. 
Цей договір діє з 10.10.2018 по 31.12.2021 з можливим подовженням за взаємною згодою сторін. 
Згідно Акту приймання - передачі рекламних щитів (білбордів), що є Додатком №1 до договору, 10.11.2019 Орендодавець передав, а Орендар прийняв у платне користування рекламні щити, зокрема смуга відводу автомобільної дороги М-19 406+300 та 437+700.
ФОП Тимошик М.М. звернувся до Заліщицької міської ради щодо отримання дозволу на розміщення засобів зовнішньої реклами в м. Заліщики, зокрема по вул. С.Бандери відповідно до поданих ним комп`ютерних макетів та схем.
Листом №03-23/180 від 02.02.2021 орган місцевого самоврядування повідомив суб`єкту господарювання, що міська рада планує розробити проект реконструкції центральної частини міста та прилеглих до неї вулиць, а питання щодо розміщення засобів зовнішньої реклами на території м. Заліщики будуть розглядатися після виготовлення вищезазначеного проекту. 
Разом з тим, на сесії Заліщицької міської ради 09.04.2021 розглянуто клопотання КП "Заліщицьке міське комунальне підприємство" №63 від 06.04.2021 та прийнято рішення №571 "Про надання дозволу КП "Заліщицьке міське комунальне підприємство" на взяття на баланс двох білбордів в м. Заліщики". 
Отже, згідно вказаного рішення міська рада вирішила надати дозвіл Комунальному підприємству прийняти на баланс два білборди по вул. С. Бандери (біля будинку №4 та по непарній стороні вулиці навпроти будинку №116 ПП "Тіміртан"), що вказує на невизнання відповідачем права власності ТОВ "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" на білборди на вул. С. Бандери 4 та 116 в м. Заліщики Тернопільської області. 
Наведені обставини слугували підставою для звернення Товариства до суду із відповідним позовом.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних міркувань. 
Відповідно до вимог ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У силу статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, відповідно до статті 392 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі зазначеної норми Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Передбачений статтею 392 Цивільного кодексу України спосіб захисту має на меті підтвердження наявного в позивача права власності, а не виникнення в нього такого права внаслідок ухвалення судового рішення.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд неодноразово (зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18) звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
При цьому відповідно до положень статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Тому суд при вирішенні спору про право власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.38 Закону України "Про автомобільні дороги" розміщення реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про рекламу" та цього законодавчого акту.
Згідно зі ст.16 Закону України "Про рекламу" розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил (2067-2003-п), що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Під час видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст зовнішньої реклами забороняється. 
Відповідач стверджує, що ні в договорі купівлі-продажу майна №01/09 від 01.09.2014, ні в договорах №37/2015 та 38/2015 від 21.01.2015, а також у згоді №01391/363/09-07-50, висновку № 363/09-07-50 та Результатах експертно-аналітичної обробки технічно-правової документації не вказані координати розміщення білбордів, а в обох планах розміщення рекламного засобу, що є додатками до договорів №37/2015 та 38/2015 від 21.01.2015 координати уже є, які накладаються на вул. Ст. Бандери, 4 та Ст. Бандери, 116.
Таким чином, на думку відповідача, спірні рекламоносії, які розташовані по вулиці Ст. Бандери 4 та 116 знаходяться в межах населеного пункту м. Заліщики і належать міській раді, дозволів позивачу на розміщення таких рекламоносіїів органом місцевого самоврядування не надавалось, а тому, відповідно, останні передані на баланс Комунальному підприємству "Заліщицьке МКП". Крім того, відповідач стверджує, що білборди, які є предметом спору, та ті, які передані Товариству на підставі договору купівлі - продажу є різними рекламними засобами. 
Такі заперечення стали підставою для призначення судом земельно-технічної експертизи ухвалою суду від 20.07.2023.
У складеному за її результатами висновку експертів Тернопільського відділення Київського НДІСЕ Міністерства юстиції України №168/24-22 від 15.10.2025 на поставлені судом питання, зазначено, що: 
- орієнтовні координати 48.661241, 25.722199 рекламного засобу, що зазначений у Додатку №1 "Перелік майна до договору купівлі - продажу майна №[01/09] від 01.09.2014" за №87, по коду 075, а саме: М-19 Доманове - Ковель - Чернівці - Тереблече км 405+400 ліворуч, однак у Додаткові до договору №37/2015 зазначений як М-19 Доманове - Ковель - Чернівці - Тереблече км 406+300 праворуч, не відповідають фактичному місцю розташування. Даний носій зовнішньої інформації (рекламний засіб) був переміщений на відстань 163,77 с в сторону виїзду (на північ) із м. Заліщики;
- орієнтовні координати 48.635704, 25.735418 рекламного засобу, що зазначений у Додатку №1 "Перелік майна до договору купівлі - продажу майна №[01/09] від 01.09.2014" за №38 по коду 014, а саме: М-19 Доманове - Ковель - Чернівці - Тереблече км 437+700 ліворуч, не відповідають фактичному місцю розташування. Однак з огляду на матеріали справи та результати огляду на місцевості в присутності сторін по справі, носій зовнішньої реклами (рекламний засіб) візуально фактично не змінив свого місця положення, а різниця в координатах, що виражається віддаллю між ними, обумовлена відмінністю у способах одержання координат місця положення носія зовнішньої інформації (рекламного засобу) на місцевості.
У судовому засіданні 18.03.2026 експертом надано пояснення за результатами проведеної ним судової земельно-технічної експертизи. Так, експерт зазначив, що рекламоносії візуально фактично не змінили свого місця положення, а є лише різниця в координатах, що виражається віддаллю між ними, обумовлена відмінністю у способах одержання координат місця положення носія зовнішньої інформації на місцевості.
Крім того, експерт підтвердив, що рекламні засоби на час проведення експертизи візуально є ідентичними білбордам, які були передані позивачу згідно договору купівлі - продажу майна №[01/09]від 01.09.2014, виходячи з наступного:
- на одному з рекламних щитів розміщено фото героя Ореста Квача, яке є незмінним як на час укладення додатку до договору 2014 року, так і на час проведення огляду;
- розміщення іншого рекламного щита біля непрацюючої заправки теж співпадає; 
- координати рекламних засобів в день огляду співпадають з координатами, вказаними у 2014 році при укладенні договору купівлі - продажу; 
- конструкції білбордів візуально теж співпадають - розміщення на стійці на бетонній основі; 
- на рекламному носії міститься інформація жовтого забарвлення з номером телефони власника такого носія, тобто позивача.
З наведеного в сукупності слід прийти до висновку, що спірні білборди належать позивачу на праві власності, що було набуте ним у 2014 році на підставі договору купівлі - продажу майна №[01/09]від 01.09.2014.
Разом з тим, експерт зауважив, що спірні рекламні засоби розміщені в межах міста Заліщики, а не поза межами. 
Варто зауважити, що збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду. 
Водночас, суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору. Натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.
Виходячи із змісту даного принципу господарського судочинства головним обов`язком позивача є доведення факту порушення відповідачем його прав і законних інтересів .
Згідно ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
З 17.10.2019 - набуття чинності Закону України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів". Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Верховний Суд виклав свою позицію про те, що такий вид доказів як висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 86 ГПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні відповідно до вимог ст. 104 ГПК України. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 910/16718/20, від 13.01.2022 у справі № 910/6552/20, від 12.02.2020 у справі № 910/21067/17 тощо.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Відповідні приписи ГПК України мають загальний, універсальний характер, так як вони є нормами господарського процесуального права, та є обов`язковими при вирішення спору судом незалежно від правовідносин, які виникли між учасниками процесу.
Верховний Суд акцентує, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Приймаючи або відхиляючи будь-які доводи сторін суди повинні у мотивувальній частині судового рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи взято або не взято до уваги судом.
В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Враховуючи вище наведене в сукупності суд констатує, що за наявними у матеріалах справи доказами більш вірогідним є те, що два білборди, на які позивач просить визнати право власності, є одними і тими ж рекламними засобами, які були передані йому у власність на підставі договору купівлі - продажу майна №[01/09]від 01.09.2014. Тобто, в даній справі суд звернувся до оцінки саме якісного виміру доказів, наданих позивачем, а також експертному висновку, порівнюючи їх з доказами наданими відповідачем з огляду на предмет спору.
Разом з тим, відповідно до пункту 3 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил. Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності".
У відповідності до пункту 23 та пункту 24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, дозвіл надається строком на п`ять років, якщо менший строк не зазначено у заяві. Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.
Згідно з ст.27 Закону України "Про рекламу" особи, винні у порушенні законодавства про рекламу, несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Позивачем вказано, що 06.05.2019 йому був виданий дозвіл на розміщення зовнішньої реклами поза межами населених пунктів Тернопільської області: смуга відводу автомобільної дороги М-19 Доманове - Ковель - Чернівці - Тереблече км 437-700 ліворуч, на підставі розпорядження голови Тернопільської облдержадміністрації №249-од від 03.05.2019.
Однак, експерт зазначив, що спірні білборди розташовані в межах міста Заліщики, а тому дозвіл на розміщення зовнішньої реклами повинен бути виданий Заліщицькою міською радою. 
Як вбачається із матеріалів справи у позивача відсутні оригінали дозволів на рекламоносії придбані ним у ТОВ телерадіокомпанія "Тернопіль" за договором купівлі-продажу майна №[01/09]від 01.09.2014, які б надавались Заліщицькою міською радою. 
Отже, суд констатує, що позивачем не доведено дотримання ним процедури оформлення дозвільних документів на розміщення зовнішньої реклами. При тому, що відповідний дозвіл є єдиним документом, який надає право на розміщення зовнішньої реклами, доказів наявності чинних дозволів матеріали справи не містять. Проте неотримання дозволів суб`єктом господарювання, чи самовільне переміщення рекламних носіїв із-за меж населеного пункту у місто Заліщики передбачає інший вид відповідальності, ніж застосований органом місцевого самоврядування у спірних правовідносинах, а саме безоплатне вилучення у власність міської ради майна, що належало на праві власності Товариству, з послідуючою його передачею на баланс комунальному підприємству. 
При цьому суд звертає увагу, що в процесі розгляду цієї справи судом, органом місцевого самоврядування не долучено до матеріалів справи ні одного доказу, який би вказував на те, що право власності на спірні білборди було набуте Заліщицькою міською радою на законних підставах. 
Також суд зауважує, що посилаючись як на підставу для заперечень позовних вимог на відсутність у позивача дозвільних документів на розміщення рекламних носіїв , що видані органом місцевого самоврядування, останнім поза увагою залишено відсутність таких дозволів і у комунального підприємства, якому це майно передано на баланс. 
З наведеного в сукупності суд констатує, що право власності на спірне майно набуте позивачем у законний спосіб на договірних умовах, що підтверджується правовстановлюючим документом-договором купівлі продажу майна №[01/09]від 01.09.2014. Оскільки це право оспорюється відповідачем з підстав, що оцінені судом критично, то заявлені у справі позовні вимоги слід задовольнити з огляду на положення статті 392 ЦК України.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
З огляду на вищевикладене, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Інші долучені до матеріалів справи докази, доводи та заперечення учасників цього спору були ретельно досліджені судом, однак наведених вище висновків вони не спростовують.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій, оскільки решту аргументів, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду.
Щодо судових витрат на надання правничої допомоги, суд вказує наступне.
Згідно із ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 8 статті 129 ГПК України вказано, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2021 між Адвокатським об`єднанням "Юридична колегія" (Об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" (Клієнт) було укладено договір про надання правничої допомоги №17-09/3, згідно з розділу 1 якого предметом договору є, зокрема надання Клієнту правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу його діяльності в будь - якому статусі. Складення заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів Клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення, зокрема господарського судочинства.
У розділі 4 правочину сторони погодили порядок та розмір оплати. Так, розмір оплати послуг Об`єднання за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором, визначаються за домовленістю сторін і зазначаються в додатках до нього. Сума оплати складається з переліку та вартості послуг, які узгоджені сторонами. Розмір оплати не залежить від досягнення чи недосягнення Об`єднанням позитивного результату, якого бажає Клієнт. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Підставою для оплати за надані послуги є виставлений рахунок.
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами покладених на них зобов`язань (п.5.1.).
Відповідно до п.6.4 цієї угоди розмір та порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови його повернення тощо визначаються додатковою угодою.
Також, між сторонами було підписано 01.02.2023 додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги, згідно з яким на виконання п.1.2., 1.3., 4.1., 4.2. договору про надання правничої допомоги №17-09/3 сторони дійшли згоди про те, що Об`єднання бере на себе обов`язок представляти інтереси Клієнта у справі про визнання права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" на два білборди по вул. С. Бандери 116 та вул. С. Бандери 4 м. Заліщики Тернопільської області. Розмір гонорару Об`єднання за представництво інтересів складає 30 000 грн. Розмір гонорару є фіксований і не залежить від об`єму робіт, вчинених Об`єднанням. 
Контрагентами 06.04.2026 було підписано Акт наданих послуг №06-04/1, за даними якого Об`єднанням надані, а Клієнтом прийняті наступні послуги:
1. Підготовка та подання позову - 5 годин;
2. Підготовка та подання відповіді на відзив - 5 годин;
3. Підготовка та подання клопотання про призначення експертизи - 6 година;
4. Ознайомлення з висновком експерта - 4 години;
5. Судові засідання 15.06.2023, 20.07.2023, 17.01.2024, 14.02.2024, 17.04.2024, 14.01.2026, 18.01.2026, 18.02.2026, 18.03.2026, 08.04.2026 – 20 годин.
У п.2 Акту сторони погодили, що за виконану роботу Клієнт сплачує Об`єднанню 30 000 грн.
Наведені вище докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Згідно зі ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вказаною статтею передбачено, якими доказами заявник повинен підтверджувати розмір витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання заявником вимог частини 4 вказаної статті щодо співмірності розміру заявлених до відшкодування витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням сторони. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Ця правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
В силу ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
В свою чергу, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України".
Таким чином, системний аналіз норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:
1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");
2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";
6) відсутність у договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У спірних правовідносинах розмір витрат на правничу допомогу позивач та Адвокатське об`єднання визначили в додатковій угоді та Акті наданих послуг.
Дослідивши зазначені письмові докази суд констатує, що адвокатом підтверджено виконання робіт по наданню послуг, проте позивачем не доведено їх реальність - дійсність понесення у межах розгляду даної справи як і їх необхідність, а також їх вартість.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.01.2022 року №911/2737/17 висловлено правову позицію, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
При цьому, дослідивши наданий позивачем Акт наданих послуг, суд приходить до висновку, що адвокатом належним чином підтверджено виконання робіт по наданню послуг, проте позивачем не доведено їх реальність - дійсність понесення у межах розгляду даної справи як і їх необхідність, а також їх вартість.
Відтак, суд критично оцінює обґрунтування розміру адвокатських витрат в частині участі у судових засіданнях. В Акті позивач та його представник визначають 10 судових засідань тривалістю 20 годин, що не відповідає фактичним обставинам справи. Згідно протоколів судових засідань у справі було проведено в загальному 11 судових засідань, однак 17.01.2024 судове засідання не відбулось у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, а 10.12.2025 представники обох сторін не з`явились у судове засідання. В сукупності за участю представника позивача було проведено 9 засідань загальною тривалістю 5 годин 28 хвилин. 
Суд також звертає увагу на те, що підготовка відповіді на відзив не потребувала вивчення додаткових джерел права, законодавства, що регулює спірні правовідносини. Крім цього, зміст останньої не містить зміни правової позиції позивача. 
Водночас, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
Суд вважає, що спірні правовідносини не передбачають, а предмет доказування у справі охоплює незначну кількість обставин та фактів, які підлягають дослідженню. Окрім цього, варто зазначити, що спірні правовідносини регламентуються не надто значною кількістю законів і підзаконних нормативно-правових актів, що підлягали застосуванню до цієї суперечки.
Отже, при здійсненні розподілу витрат судом враховано якість наданих послуг та надано правову оцінку обґрунтованості заявлених витрат з врахуванням критеріїв: пов`язаності витрат з розглядом справи; обґрунтованості та пропорційним їх розміру до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При визначенні суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходить також з критерію реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи також фінансовий стан обох сторін.
При цьому суд не заперечує право адвоката та його клієнта на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону по справі (відповідача).
Відтак, за результатами дослідження поданих позивачем доказів, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору та обсягу наданих послуг адвокатом, ураховуючи ціну позову, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача та присудження до стягнення із Заліщицької міської ради на користь позивача витрат на професійну правову допомогу адвоката в сумі 15 000 грн, що становить 50% від заявленої суми понесених витрат на правову допомогу. Зазначений розмір, на переконання суду, є співмірним із складністю справи, ціною позову, обсягом наданих адвокатом послуг, і в той же час не є надмірним тягарем для відповідача.
При розподілі сум судового збору суд, керуючись ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судовий збір та витрати на проведення судової експертизи покладається на відповідача.
Керуючись ст. ст. 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" на білборд, що розташований по вул. С. Бандери 116 у місті Заліщики Тернопільської області та білборд, що розташований по вул. С. Бандери 4 у м. Заліщики Тернопільської області.
3. Стягнути із Заліщицької міської ради (вул. С. Бандери, 15б, м. Заліщики, Чортківський район, Тернопільська область, 48601, код ЄДРПОУ 04058396) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ БОРД ТЕРНОПІЛЬ" (вул. Лесі Українки, 4, м. Тернопіль, 46011, код ЄДРПОУ 39356585) – 5 368 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім) грн судового збору, 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн витрат на правничу допомогу, 7 572 (сім тисяч п`ятсот сімдесят дві) грн 80 коп. витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено 22.04.2026. 
Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя О.В. Руденко