ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/7489/20  Номер провадження 11-кп/814/161/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1  Доповідач ап. інст. ОСОБА_2 	

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді     ОСОБА_2 
суддів:       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_5 
прокурора       ОСОБА_6 
законного представника потерпілих  ОСОБА_7 
захисника      адвоката ОСОБА_8 
обвинуваченої      ОСОБА_9 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 липня 2020 року за №12020225060000149, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харків від 22 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Лозова Харківської обл., проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , із вищою освітою, розлучену, безробітну, маючу одну неповнолітню та троє малолітніх дітей, не судиму,
визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Виправдовуючи ОСОБА_9 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено достатніми, належними та допустимими доказами винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
За змістом пред`явленого обвинувачення ОСОБА_9 інкриміновано умисне заподіяння нею потерпілим легких тілесних ушкоджень за таких обставин.
18 липня 2020 року приблизно о 15 годині ОСОБА_9 , перебуваючи на дитячому майданчику за адресою: вул. Плеханівська, буд.9/1 м. Харків, діючи умисно, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин на ґрунті непорозумінь особистого характеру з малолітніми ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , побігла за дітьми, які намагалися уникнути спілкування з нею, наздогнала малолітню ОСОБА_12 та з метою нанесення тілесних ушкоджень і завдання фізичного болю, стоячи поруч, нанесла своєю рукою удар по лівій кисті ОСОБА_12 . Затим до ОСОБА_9 підійшов малолітній син - ОСОБА_11 , та ОСОБА_9 , продовжуючи реалізовувати свій умисел, стоячи обличчям до ОСОБА_11 , заподіяла йому один удар у розгинальну поверхню правого передпліччя, і потім у процесі лайки нанесла малолітній ОСОБА_11 один удар по поверхні лівого плеча та один удар у розгинальну поверхню правого передпліччя.
У результаті протиправних дій ОСОБА_9 спричинила: 
- ОСОБА_12 – легке тілесне ушкодження у вигляді садна на тильній поверхні лівої кісті в ділянці проекції основної фаланги четвертого пальця;
- ОСОБА_11 – легке тілесне ушкодження у вигляді садна на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині;
- ОСОБА_11 – легкі тілесні ушкодження у вигляді садна на передній поверхні лівого плеча у нижній третині та синця на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині.
Наведені вище дії ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України як умисне заподіяння потерпілим легких тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок Червонозаводського районного суду м. Харків від 22 лютого 2022 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_9 , оскільки: надав неправильну оцінку доказам і не врахував те, що сукупністю доказів сторони обвинувачення повністю доведено вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за встановлених в обвинувальному акті обставин; наведені в оскаржуваному вироку висновки щодо недопустимості доказів є безпідставними й помилковими.
У запереченні захисник ОСОБА_13 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, посилаючись на безпідставність її доводів, законність та обґрунтованість вироку місцевого суду.
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, доводи прокурорів та представників потерпілих на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченої та її захисників проти задоволення апеляційної скарги, провела судове слідство шляхом повторного дослідження доказів, вивчила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи прокурора про надання судом першої інстанції помилкової оцінки доказам, безпідставність виправдання ОСОБА_9  й доведеність її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, сукупністю доказів у матеріалах кримінального провадження, колегія суддів уважає обґрунтованими.
Виходячи з положень п.3 ч.1 ст.407 та п.3 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.
Відповідно до п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Однак наведене вище залишилось поза увагою місцевого суду, який не оцінив досліджені докази як того вимагає ст.94 КПК України, вибірково, формально й однобічно проаналізував їх, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про визнання невинуватою і виправдання ОСОБА_9 за ч.1 ст.125 КК України та ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам закону.
Під час апеляційного розгляду колегією суддів установлено, що ОСОБА_9 умисно заподіяла легкі тілесні ушкодження потерпілим за таких обставин.
18 липня 2020 року приблизно о 15 годині ОСОБА_9 , перебуваючи на дитячому майданчику за адресою: вул. Плеханівська, буд.9/1 м. Харків, діючи умисно, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин на ґрунті непорозумінь особистого характеру з малолітніми ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , побігла за дітьми, які намагалися уникнути спілкування з нею, наздогнала малолітню ОСОБА_12 та з метою нанесення тілесних ушкоджень і завдання фізичного болю, стоячи поруч, нанесла своєю рукою удар по лівій кисті ОСОБА_12 . Затим до ОСОБА_9 підійшов малолітній син - ОСОБА_11 , та ОСОБА_9 , продовжуючи реалізовувати свій умисел, стоячи обличчям до ОСОБА_11 , заподіяла йому один удар у розгинальну поверхню правого передпліччя, і потім у процесі лайки нанесла малолітній ОСОБА_11 один удар по поверхні лівого плеча та один удар у розгинальну поверхню правого передпліччя.
У результаті протиправних дій ОСОБА_9 спричинила: 
- ОСОБА_12 – легке тілесне ушкодження у вигляді садна на тильній поверхні лівої кісті в ділянці проекції основної фаланги четвертого пальця;
- ОСОБА_11 – легке тілесне ушкодження у вигляді садна на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині;
- ОСОБА_11 – легкі тілесні ушкодження у вигляді садна на передній поверхні лівого плеча у нижній третині та синця на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині.
Апеляційний суд зазначені вище дії ОСОБА_9 кваліфікує за ч.1 ст.125 КК України як умисне заподіяння потерпілим легких тілесних ушкоджень: потерпілій ОСОБА_12 – легкого тілесного ушкодження; потерпілому ОСОБА_11 – легкого тілесного ушкодження; потерпілій ОСОБА_11 – легких тілесних ушкоджень.
Такий висновок підтверджується безпосередньо дослідженими колегією суддів належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми та взаємозв`язаними доказами.
Так, потерпіла ОСОБА_11 у судовому засіданні апеляційного суду підтвердила те, що 18 липня 2020 року приблизно о 15 годині на дитячому майданчику за адресою: вул. Плеханівська, буд.9/1 м. Харків, ОСОБА_9 , яка є її матір`ю, намагалась сфотографувати її, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , але вони не хотіли цього, тікали по парку, так як боялись ОСОБА_12 , яка намагалась посадити на гойдалку й гірку дітей, гналась за ними, почала дратуватись і кричати. У ході сварки ОСОБА_9 , била її ( ОСОБА_11 ), ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ОСОБА_9 заподіяла їй ( ОСОБА_11 ) неодноразові удари руками, нігтями зверху-вниз, у ділянку лівого плеча й правового передпліччя на розгинальній поверхні, а також заподіяла удари іншим дітям: по правій руці – ОСОБА_11 ; по лівій руці – ОСОБА_12 .
У суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 також підтвердила факт того, що 18 липня 2020 року в парку ОСОБА_9 намагалась їх сфотографувати й застосовувала силу щодо них, оскільки вони ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ) не бажали фотографуватись.
10 серпня 2020 року потерпіла ОСОБА_11 у ході проведеного з нею слідчого експерименту продемонструвала обставини застосування ОСОБА_9 рукою, нігтями сили, зокрема, до неї ( ОСОБА_11 ) у ділянки рук на дитячому майданчику за адресою: АДРЕСА_2 , що зафіксовано в протоколі даної слідчої з фототаблицею (т.1 а.п.165-169).
Потерпілий ОСОБА_11 у суді апеляційної інстанції підтвердив показання потерпілої ОСОБА_11 у тому, що 18 липня 2020 року приблизно о 15 годині на дитячому майданчику за адресою: вул. Плеханівська, буд.9/1 м. Харків, його мати - ОСОБА_9 розлютилась, що він, ОСОБА_12 , ОСОБА_11 почали від неї бігати, тому що вона почала їх фотографувати, а вони її боялись. У ході сварки ОСОБА_9 била його, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Йому ОСОБА_9 нанесла один слідоутворюючий удар нігтями в ділянку правої руки, а також заподіяла один удар ОСОБА_12 по руці та два удари ОСОБА_11 у ділянку лівої та правої рук.
Потерпіла ОСОБА_12 у судовому засіданні апеляційного суду також підтвердила факт того, що 18 липня 2020 року приблизно о 15 годині на дитячому майданчику за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_9 , яка є її матір`ю, під час сварки била її, ОСОБА_11 та ОСОБА_11 , а саме нанесла їй ( ОСОБА_12 ) один удар нігтями по руці, а також заподіяла ОСОБА_11 один удар та ОСОБА_11 - два удари.
Наведені вище докази об`єктивно підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_14 (сестри ОСОБА_7 ), яка, будучи допитаною в судах першої та апеляційної інстанцій, підтвердила те, що вона приймає активну участь у вихованні та житті його дітей. 18 липня 2020 року, перебуваючи в нього в гостях за адресою: АДРЕСА_1 , вона вийшла погуляти в парк з дітьми – ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_11 , і за ними пішла їх мати – ОСОБА_9 , що викликало в неї ( ОСОБА_14 ) подив, оскільки попередньо ОСОБА_9 фактично не брала участь у вихованні дітей і часто вдома влаштовувала скандали. У парку ОСОБА_9 намагалась проводити час з дітьми, їх фотографувати, схопила ОСОБА_12 і посадила її на гойдалку, але діти її злякались, почали ховатись за батут. У цей час ОСОБА_9 витягувала за руки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , гналась за ними, в подальшому почала здійснювати силовий вплив на ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_11 , бити їх. ОСОБА_11 намагалась захистити ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , ухилялась від ударів, але ОСОБА_9 , зокрема, попала їй по правій руці, від чого в неї біля ліктя утворився синець і були подряпини. На її (свідка ОСОБА_14 ) зауваження ОСОБА_9 відповіла: «мої діти, що хочу те й роблю». До вказаної вище події в дітей тілесних ушкоджень не було. Затим було викликано поліцію та екстрену медичну допомогу.
10 серпня 2020 року свідок ОСОБА_14 у ході проведеного з нею слідчого експерименту продемонструвала: механізм, локалізацію, спосіб та обставини застосування ОСОБА_9 силового впливу щодо дітей ( ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_11 ), зокрема, заподіяння ОСОБА_11 ковзного удару рукою в ділянку правого плеча й передпліччя зверху-вниз; обстановку, за якої ОСОБА_9 бігала за дітьми й намагалась їх сфотографувати, що підтверджується даними протоколу цієї слідчої дії з фототаблицею (т.1 а.п.170-173).
У висновках же судово-медичних експертиз №09-2576/2020 від 14 серпня 2020 року, №09-2573/2020 від 14 серпня 2020 року встановлено відповідність відтворених свідком ОСОБА_14 під час слідчого експерименту обставин судово-медичним даним у частині механізму утворення і способу спричинення виявлених в ОСОБА_11 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень (т.1 а.п.183-187).
У результаті застосування сили ОСОБА_9 своїми кримінально протиправними діями заподіяла: 
- ОСОБА_12 – легке тілесне ушкодження у вигляді садна на тильній поверхні лівої кісті в ділянці проекції основної фаланги четвертого пальця, дане тілесне ушкодження утворилося від дії тупого твердого предмету за механізмом удару-тертя за 1-3 доби до проведення первинного огляду (20 липня 2020 року) й на це вказує загальний вигляд ушкодження і стадія загоєння садна, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №09-2574/2020 від 14 серпня 2020 року (т.1 а.п.188-189);
- ОСОБА_11 – легке тілесне ушкодження у вигляді садна на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині, це тілесне ушкодження утворилося від дії тупого твердого предмету за механізмом удару-тертя за 1-3 доби до проведення первинного огляду й на це вказує загальний вигляд ушкодження і стадія загоєння садна, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №09-2576/2020 від 14 серпня 2020 року (т.1 а.п.186-187);
- ОСОБА_11 – легкі тілесні ушкодження у вигляді садна на передній поверхні лівого плеча у нижній третині та синця на розгинальній поверхні правого передпліччя у верхній третині, дані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, серед яких: синець - за механізмом удару або удару-стиснення; садно - за механізмом удару-тертя, за 1-3 доби до проведення первинного огляду й на це вказує загальний вигляд ушкоджень, стадія загоєння садна й колір синця, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №09-2573/2020 від 14 серпня 2020 року (т.1 а.п.183-185).
Таким чином, наведені вище докази є взаємоузгодженими та підтверджують зміст один одного, через це об`єктивних підстав не довіряти їм немає та вони підлягають покладенню до доказової бази при ухваленні вироку. Окрім того, потерпілі та свідок ОСОБА_14 під час допитів у суді апеляційної інстанції підтвердили те, що вони в неприязних відносинах із ОСОБА_9 не перебувають. При цьому, перевіркою матеріалів справи не встановлено підстав обмовити чи безпідставно звинувачувати обвинувачену з боку потерпілих чи свідка. Навпаки їх показання підтверджують зміст один одного та відповідають висновкам судово-медичних експертиз і доказами, отриманими за результатами проведення слідчих дій.
При цьому, всупереч доводам сторони захисту, в судовому засіданні апеляційного суду всі потерпілі чітко ідентифікували ОСОБА_9 як особу, яка заподіювала їм тілесні ушкодження.
Оскільки надані потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 показання в судовому засіданні апеляційної інстанції є повними, послідовними й чіткими, на відміну їх показань у місцевому суді, вони узгоджуються між собою та повністю підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_14 у судах першої та апеляційної інстанцій, протоколами слідчих експериментів із додатками та висновками судово-медичних експертиз навіть у повідомлених ними деталях, ураховуючи також можливість надання потерпілими станом на момент апеляційного розгляду в силу своїх вікових особливостей більш детальних і розгорнутих показань, суд апеляційної інстанції вважає, що саме надані в апеляційному суді показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підлягають врахуванню як належні, допустимі й достовірні докази. За таких обставин, колегія суддів уважає, що показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , викладені в оскаржуваному вироку, про те, що вони не могли впізнати ОСОБА_9 та про те, що ОСОБА_12 не пам`ятає хто її ображав, підлягають відхиленню. При цьому, в судовому засіданні суд апеляційної інстанції безпосередньо переконався в чіткості ідентифікації потерпілими особи ОСОБА_9 .
Окрім того, сама ОСОБА_9 у судах першої та апеляційної інстанцій підтвердила те, що вона 18 липня 2020 року приблизно о 15 годині перебувала зі своїми дітьми - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , на дитячому майданчику по вул. Плеханівськй у м. Харків, де також була ОСОБА_14 .
Проте твердження і показання ОСОБА_9 про те, що вона не наносила жодних ударів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , не застосовувала щодо них силу, підлягають критичній оцінці та є способом її захисту від пред`явленого обвинувачення, оскільки повністю спростовуються сукупністю зазначених вище взаємоузгоджених і підтверджуючих зміст один одного доказів (показань безпосередньо допитаних апеляційним судом потерпілих та свідка, доказів за результатами здійснення слідчих дій, висновків експертиз), якими поза розумним сумнівом підтверджено факт заподіяння ОСОБА_9 потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень і того, що такі дії вчинялись нею із прямим умислом у ході сварки з потерпілими на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із мотивів непорозумінь особистого характеру.
Установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши докази по справі, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Підстав для висновку про неналежність, недопустимість чи недостовірність наданих стороною обвинувачення доказів, на підставі яких зроблено висновок про винуватість ОСОБА_9 , не встановлено.
Мотиви ж місцевого суду про неналежність як доказу заяви представника потерпілих про вчинення кримінального правопорушення з посиланням на те, що вона містить відомості про інші факти й обставини, відмінні від даного кримінального провадження, з огляду на обставини її прийняття та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, є неспроможними.
По-перше, відповідно до положень ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому КПК України порядку, на підставі яких дізнавач, слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Заява про вчинення кримінального правопорушення за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст.84 КПК України, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по фактах, висвітлених у такій заяві, та здійснення їх кримінально-правової перевірки, на чому наголосив Верховний Суд у постанові від 30 травня 2023 року (справа № 761/13685/14-к, провадження № 51-3062км22).
По-друге, з матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2020 року (тобто в день кримінального правопорушення) законний представник потерпілих – ОСОБА_16 , подав до Основ`янського ВП ГУНП у Харківській області заяву про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, в якому повідомив про те, що 18 липня 2020 року приблизно о 15 годині ОСОБА_9 по вул. Плеханівській, буд.9/1 м. Харків заподіяла тілесні ушкодження його малолітнім дітям - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 . 
Цю заяву було прийнято поліцейським і зареєстровано її в Основ`янському ВП ГУНП у Харківській області 18 липня 2020 року, що засвідчено підписом поліцейського та штампом відділу поліції, а тому викладені у вироку сумніви щодо її надходження до органу поліції та реєстрації є надуманими (т.1 а.п.163).
На підставі вказаної вище заяви було внесено відповідні відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 липня 2020 року за №12020225060000149, з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.125 КК України (т.1 а.п.164).
Зміст заяви про вчинення кримінального правопорушення, викладених у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей і матеріалів кримінального провадження підтверджує те, що саме наведена вище заява була підставою для початку досудового розслідування в даному кримінальному провадженні. Натомість, зазначення у витягу дати надходження заяви 22 липня 2020 року є технічною опискою, яка не впливає на законність проведеного досудового розслідування та отриманих доказів по справі.
Що стосується спізнілого внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (не протягом 24 годин після отримання заяви про кримінальне правопорушення), то слід зазначити, що згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №263/15845/2019, процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки. Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків, коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження.
Оскільки виконання вимог ч.1 ст.214 КПК України за наявності належних підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань є обов`язком дізнавача, то пропуск ним цього строку не спричиняє його припинення. Недотримання строку виконання вказаного вище обов`язку не має істотного впливу на права підозрюваного, зокрема, й на захист, не впливає на зміст повідомлених заявником обставин, і не є істотним порушенням, яке спричиняє недійсність усіх доказів, зібраних після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Допущене порушення може впливати на оперативність досудового розслідування і своєчасність прийняття рішень дізнавачем, прокурором задля його забезпечення з дотриманням відповідних строків, але не має впливу на результати судового розгляду в цьому кримінальному провадженні.
Також суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_11 від 10 серпня 2020 року, вказавши, що в ході даної слідчої дії не було залучено педагога або психолога, а за необхідності – лікаря.
Такі мотиви місцевого суду не є вмотивованими та обґрунтованими.
Положеннями ч.1 ст.227 КПК України регламентовано, що при проведенні слідчих (розшукових) дій за участю малолітньої або неповнолітньої особи забезпечується участь законного представника, педагога або психолога, а за необхідності - лікаря.
Дійсно аналіз наведеної норми свідчить, що при проведенні будь-яких слідчих (розшукових) дій, передбачених КПК України, за участю малолітньої або неповнолітньої особи дізнавачем, слідчим чи прокурором забезпечується обов`язкова участь законного представника, педагога або психолога.
Однак згідно з матеріалами кримінального провадження слідчий експеримент було проведено за участі малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , її законного представника та двох понятих, яким було роз`яснено їх права та обов`язки. Дану слідчу дію з точки зору самого процесу відтворення обставин кримінального правопорушення проведено відповідно до вимог КПК України, після закінчення якої учасники були ознайомлені з протоколом і засвідчили його своїми підписами без будь-яких доповнень і зауважень, заяв чи клопотань, що підтверджується змістом протоколу названої слідчої дії (т.1 а.п.165-168). Також хід слідчого експерименту супроводжувався застосуванням фотофіксації, про що наявна відповідна фототаблиця (т.1 а.п.169). У судах першої та апеляційної інстанцій сторона потерпілих також не вказувала на наявність будь-яких порушень під час цієї слідчої дії. Тому належних і достатніх підстав для визнання названого вище протоколу проведення слідчого експерименту з додатком недопустимим доказом, згідно з п.1 ч.2 ст.87 КПК України, апеляційний суд не вбачає.
Відповідно до ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
При цьому, що стосується недотримання вимог ст.227 КПК України, слід зазначити наступне.
Послідовність викладення в диспозиції ст.2 КПК України завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави.
Статтею 87 КПК України визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частинами другою і третьою даної статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.
З наведеного вище слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ч.1 ст.28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст.6 Конвенції, ст.59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст.6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст.8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч.1 ст.63 Конституції України).
Отже, в кожному із зазначених вище випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.
З огляду на вказане вище, суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен, насамперед, з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема, встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Стороною захисту не наведено й судом першої інстанції не встановлено обставин, які би вказували, що відсутність педагога чи психолога під час слідчого експерименту призвела до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. Також у матеріалах кримінального провадження не встановлено даних, які би свідчили про необхідність і доцільність залучення лікаря в ході проведення з потерпілою ОСОБА_11 слідчого експерименту, участь якого частина 1 ст.227 КПК України не визначає як обов`язкову.
Наведений вище підхід узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №577/195/20.
Водночас судом першої інстанції не мотивовано і те, яким чином відсутність зазначення відомостей у вступній частині протоколів про ОСОБА_17 , яким було підписано як учасником слідчої дії протоколи слідчих експериментів, є таким істотним порушенням вимог КПК України, що ставило би під сумнів допустимість цих протоколів із додатками як доказів. Судом апеляційної інстанції не встановлено таких обставин для визначення цих доказів недопустимими.
Також місцевий суд формально послався на відсутність підписів понятих у фототаблиці, складеній до протоколу слідчого експерименту, проведеного зі свідком ОСОБА_14 , адже відповідно до ч.3 ст.105 КПК України додатки до протоколу підписуються тими особами, які брали участь у їх виготовлення та/або вилученні.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що додаток до протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 від 10 серпня 2020 року було виготовлено й підписано дізнавачем ОСОБА_18 . Очевидно, що поняті не виготовляли фототаблицю, а тому їх підписи на цьому додатку не є обов`язковими. 
Правова позиція щодо наведеного вище правозастосування міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 30 жовтня 2024 року у справі №676/3722/20.
Водночас, що стосується зазначення в протоколах слідчих експериментів, проведених із потерпілою ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_14 , дати вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення – 16 липня 2020 року, замість 18 липня 2020 року, то, з огляду на опис відтворених у ході даної слідчої дії обставин і конкретних обставин цього кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що мала місце технічна описка, яка не впливає на встановлені в ході слідчих експериментів обставини та не є істотним порушенням вимог КПК України, що було би підставою для визнання зазначених вище протоколів недопустимими доказами.
Протоколи слідчих експериментів, проведених із потерпілою ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_14 , від 10 серпня 2020 року з додатками не містять істотних невідповідностей приписам ст.104 КПК України, які би ставили під сумнів їх належність, достовірність і допустимість, вони засвідчені підписами учасників слідчої дії без будь-яких доповнень, зауважень, заяв чи клопотань.
Безпідставно та невмотивовано суд першої інстанції визнав недопустимими й усі висновки судово-медичних експертиз, вказавши, що стороною обвинувачення не було надано постанов про призначення цих експертиз.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, долучений до обвинувального акту Реєстр матеріалів досудового розслідування містить у собі посилання на процесуальні рішення прийняті слідчим, у тому числі й на рішення про призначення у справі судово-медичних експертиз потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Відсутність цих постанов у матеріалах кримінального провадження не ставить під сумнів законність отримання висновків судово-медичних експертиз №09-2574/2020 від 14 серпня 2020 року, №09-2576/2020 від 14 серпня 2020 року, №09-2573/2020 від 14 серпня 2020 року органом досудового розслідування та їх допустимість, оскільки в кожному із зазначених експертних висновків є посилання на дату винесення цієї постанови слідчим, номер кримінального провадження, а також перелік конкретних питань, які були поставлені слідчим на вирішення експертів, та детальний опис доказів, що були предметом дослідження експерта.
Зазначені вище висновки експертиз містять мотивовані відповіді на поставлені питання, достатньо обґрунтовані, є повними, сформованими на підставі комплексного аналізу відомостей про стан здоров`я потерпілих, складені з дотриманням вимог процесуальних норм і надані компетентним фахівцем – судово-медичним експертом Відділу судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб - ОСОБА_19 , який на момент здійснення експертиз мав: вищу медичну освіту, другу кваліфікаційну категорію за фахом «Судово-медична експертиза», 5 клас судового експерта та стаж роботи за фахом з 2015 року, був у встановленому законом порядку попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.
При цьому, в ході апеляційного провадження суд апеляційної інстанції переконався в наявності в даному кримінальному провадженні постанов інспектора СД Основ`янського ВП ГУНП у Харківській області ОСОБА_18 від 07 серпня 2020 року про призначення судово-медичних експертиз потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , на підставі яких було проведено зазначені вище експертизи, безпосередньо дослідивши ці рішення дізнавача.
За таких обставин, належні й достатні підстави ставити під сумнів висновки судово-медичних експертиз №09-2574/2020 від 14 серпня 2020 року, №09-2576/2020 від 14 серпня 2020 року, №09-2573/2020 від 14 серпня 2020 року є відсутніми.
На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що судом першої інстанції судовий розгляд кримінального провадження здійснено неповно, допущено невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, що призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_9 , через це оскаржуваний вирок належить скасувати та ухвалити новий обвинувальний вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України - умисного заподіяння нею потерпілим легких тілесних ушкоджень: потерпілій ОСОБА_12 – легкого тілесного ушкодження; потерпілому ОСОБА_11 – легкого тілесного ушкодження; потерпілій ОСОБА_11 – легких тілесних ушкоджень, із призначенням ОСОБА_9 покарання та подальшим застосуванням приписів п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, оскільки її винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення доведено поза розумним сумнівом викладеними вище доказами по справі.
За змістом приписів ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, вчиненим умисно, його характер, ступінь суспільної небезпеки та конкретні обставини, а саме умисне заподіяння ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень трьом малолітнім потерпілим, які є її дітьми, особу обвинуваченої, яка не судима, має: вищу освіту, одну неповнолітню та троє малолітніх дітей, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, думку законного представника потерпілих про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання, зазначеного в апеляційній скарзі, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність двох обставин, що обтяжують покарання: вчинення кримінального правопорушення щодо малолітніх дітей; вчинення кримінального правопорушення щодо осіб, із якими винна перебуває в сімейних відносинах.
Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, межі апеляційних вимог, колегія суддів дійшла висновку про те, що обвинуваченій необхідно призначити покарання відповідно до санкції ч.1 ст.125 КК України у вигляді штрафу, але в максимальному розмірі.
Водночас колегія суддів уважає, що ОСОБА_9 підлягає звільненню від призначеного покарання з огляду на таке.
За змістом ч.5 ст.74 КК України особа підлягає звільненню за вироком суду від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, відповідно до ч.2 ст.12 КК України є кримінальним проступком і за його вчинення передбачено види покарань, менш суворі, ніж обмеження волі.
Пунктом 1 ч.1 ст.49 КК України унормовано, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, до дня набрання вироком законної сили сплинуло 2 роки.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, ОСОБА_9 вчинено 18 липня 2020 року.
Строки давності, визначені в п.1 ч.1 ст. 49 КК України, не зупинялись, не переривались та закінчились.
За таких обставин, зважаючи на те, що в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_9 заперечила проти її звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, обвинувачену необхідно звільнити від призначеного покарання за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ч.5 ст.74, п.1 ч.1 ст.49 КК України.
Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Червонозаводського районного суду м. Харків від 22 лютого 2022 року щодо  ОСОБА_9 скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2   ОСОБА_3   ОСОБА_4